Роберт Шеклі
Цивілізація статусу

Текст Надано правовласником https://www.yakaboo.ua/
«Цивілізація статусу»: BOOKCHEF; Київ; 2020
ISBN 978‑966‑993‑202‑0

Аннотация 

Головний герой фантастичної повісті Роберта Шеклі «Цивілізація статусу» потрапляє на Омегу, планету злочинців і вигнанців, де середня тривалість життя становить три роки. Декому щастить прожити довше, утім, подібне трапляється не часто.
Героєві доводиться подолати чимало випробувань, щоб вибороти своє право на спокійне життя в новому світі. Однак думки про земне минуле не дають спокою ані йому, ані його друзям. Чи зможе він повернутися на Землю? І що чекає на нього після повернення?

ISBN 978‑966‑993‑202‑0

Роберт Шеклі
Цивілізація статусу

Ані

Розділ 1

Повернення до свідомості було повільним і болісним. Це була ніби довга мандрівка крізь час. Він марив. Долав щільні шари сну, пробиваючись від уявного початку всього сущого. Ось він витяг псевдоподію із первісного мулу, і ця псевдоподія належала йому. Він був амебою, яка містила у собі його сутність, потім – рибою із власною своєрідною індивідуальністю, тоді – мавпою, не схожою на всіх інших мавп. І нарешті він став людиною. Якою саме людиною? Він бачив себе невиразно, не розрізняючи рис обличчя, його рука міцно стискала лазерну зброю, біля його ніг лежав труп. Ось якою людиною він був.
Нарешті він прийшов до тями, протер очі і чекав, допоки зможе щось пригадати. Жодних спогадів не зринало. Навіть власного імені. Він поспіхом сів, силкуючись повернути пам'ять. Коли йому це не вдалося, то озирнувся навколо, шукаючи бодай якоїсь підказки.
Він сидів на ліжку в маленькій сірій кімнатці. З одного боку від нього були зачинені двері, з іншого у ніші крізь завісу виднівся тісний туалет. Світло надходило у приміщення з якогось прихованого джерела, можливо, із самої стелі. У кімнаті було лише ліжко і один стілець.
Він оперся підборіддям на руку і заплющив очі. Спробував визначити, що саме знає і що з цього може випливати. Він знав, що він людина, вид Homo sapiens, мешканець планети Земля. Може розмовляти мовою, про яку знає, що це англійська. Це означало, що існують й інші мови?
Він знав звичні назви речей: кімната, світло, стілець. Володів крім цього певною кількістю загальних знань. Розумів також, що є багато важливих речей, яких він не знає наразі, але які колись знав.
Щось, мабуть, сталося зі мною. 
Щось таке, що могло скінчитись й гірше. Якби це зайшло трохи далі, він міг би залишитися бездумною істотою без мови, яка не усвідомлює себе людиною, чоловіком, землянином. Щось йому таки залишилось.
Але коли він намагався вийти подумки за межі відомих йому основних фактів, то потрапляв у темну заповнену жахом царину. Не заходити . Досліджувати свій власний розум було так само небезпечно, як подорожувати… куди? Він не зміг знайти потрібної аналогії, хоча й підозрював, що їх існує чимало.
Я, мабуть, хворів .
Це було єдине розумне пояснення. Він був людиною із спогадом про колишні спогади. Він повинен був свого часу мати це безцінне багатство, про яке наразі міг лише здогадуватись з обмежених доказів, які у нього були. Колись він, мабуть, мав конкретні спогади про птахів, дерева, друзів, родину, свій суспільний статус, можливо, дружину. Тепер міг лише припускати існування цих спогадів. Колись він міг казати: «Це схоже на…» або «Це мені нагадує..». Тепер ніщо йому нічого не нагадувало і речі були лише такими, якими вони є самі по собі. Він втратив здатність порівнювати і протиставляти. Він більше не міг аналізувати сьогоденне з точки зору пережитого у минулому.
Це має бути лікарня .
Ну звичайно. Тут його лікують. Добрі лікарі намагаються відновити його пам'ять, його ідентичність, здатність до логічного мислення, щоб він зміг дізнатись, ким і чим є. Це дуже шляхетно з їхнього боку. Він відчув, як сльози вдячності забриніли на очах.
Він підвівся і повільно пройшовся своєю невеличкою кімнаткою. Підійшовши до дверей, виявив, що їх замкнено. Замкнені двері спричинили у нього миттєву паніку, яку він жорстко притамував. Можливо, він раніше був не при собі. Але наразі він цілком володіє собою. Вони побачать це. І нададуть йому всі можливі для пацієнта пільги. Він поговорить про це з лікарем.
Він чекав. Через якийсь час за дверима почулися кроки коридором. Він сів на край ліжка і слухав, намагаючись стримувати хвилювання.
Кроки зупинилися біля дверей. Розсувна панель відчинилась і показалось чиєсь обличчя:
– Як ви почуваєтесь?
Він підійшов до панелі і побачив, що до нього звертається чоловік у коричневому однострої, з предметом, який нагадує зброю, біля паска. Цей чоловік, безперечно, був охоронцем. У нього було грубувате непроникне обличчя.
– Не могли б ви сказати мені моє ім'я? – попрохав він охоронця.
– Називайте себе Чотириста другий, – сказав охоронець, – це номер вашої кімнати.
Йому це не сподобалось. Але Чотириста другий все ж було краще, ніж взагалі нічого. Він запитав охоронця:
– Чи давно я хворію? Чи я одужую?
– Так, – відповів охоронець не надто впевненим тоном, – головне – поводьтеся спокійно. Дотримуйтесь правил. Так буде найкраще.
– Звичайно, – погодився Чотириста другий, – але чому я нічого не можу згадати?
– Ну, так воно завше і буває, – відказав охоронець і зібрався йти.
Чотириста другий вигукнув:
– Зачекайте! Ви не можете просто так мене залишити, ви мусите сказати мені бодай щось. Що зі мною сталося? Чому я у цій лікарні?
– Лікарні? – сказав охоронець. Він повернувся до Чотириста другого і посміхнувся, – що дало вам підставити вважати, що це лікарня?
– Просто припустив, – відповів Чотириста другий.
– Ваше припущення хибне. Це в'язниця.
Чотириста другий згадав своє видіння про вбиту людину. Це був сон чи спогад?
У відчаї він звернувся до охоронця:
– У чому мене звинувачують? Що я зробив?
– Ви про це дізнаєтесь, – сказав охоронець.
– Коли?
– Після приземлення, – сказав охоронець, – наразі готуйтеся до зборів.
Охоронець пішов. Чотириста другий сів на ліжко і спробував поміркувати. Він дещо таки дізнався. Він у в'язниці, і в'язниця має приземлитись. Що це все означає? Чому в'язниця повинна приземлитися? І що це ще за збори?

* * *

Чотириста другий досить плутано сприймав все, що сталося далі. Невідомо, скільки минуло часу. Він сидів на своєму ліжку, намагаючись зібрати до купи відомі йому факти про себе. Йому здалось, що почувся дзвінок. А потім двері його кімнати розчахнулись.
Що відбувається? Що це означає? Чотириста другий підійшов до дверей і визирнув у коридор. Він був дуже схвильований, але не хотів залишати кімнату без дозволу охорони. Прийшов охоронець.
– Все гаразд, – сказав охоронець, – вам нічого не загрожує. Ідіть прямо коридором.
Охоронець злегка підштовхнув його. Чотириста другий пішов. Він бачив, як відкриваються двері інших камер, інші люди виходять у коридор. Спочатку це нагадувало вузенький струмочок, але чим далі вони йшли, тим більше і більше чоловіків скупчувалося у проході. Майже всі виглядали збентежено, ніхто не розмовляв. Лише охоронці одноманітно вигукували:
– Рухайтесь далі, продовжуйте рухатись вперед.
Вони дістались великої круглої зали. Роззи‑рнувшись, Чотириста другий побачив вздовж стін балкон, на якому через кожні кілька кроків стояли озброєні охоронці. Їх присутність видавалася тут непотрібною – цей натовп збентежених чоловіків і наміру не мав влаштовувати бунт. Чотириста другий подумав, що присутність тут похмурих охоронців має символічне значення. Вони найкраще нагадували щойно пробудженим чоловікам важливий факт їхнього життя – те, що вони були в'язнями.
Через кілька хвилин на балкон вийшов чоловік у темному однострої.
Він підняв руку, закликаючи до уваги, хоча в'язні й без того, не змигнувши оком, спостерігали за ним. Хоча біля нього не було видимих засобів для підсилення звуку, його голос гучно прогримів через всю залу.
– Розмова піде про індоктринацію, – сказав він, – слухайте уважно і намагайтеся засвоїти те, що я вам казатиму. Ці факти є дуже важливими для вашого існування.
В'язні не зводили з нього очей. Доповідач продовжував:
– Все, що ви наразі маєте – це та остання година, відколи ви прокинулись у ваших камерах. Ви зрозуміли, що не можете згадати ваше колишнє життя – навіть ваші імена. Все, що у вас є, – це мізерний набір загальних знань, достатній, щоб підтримувати контакт із реальністю. Я не додам багато до того, що вам відомо. Усі ви, перебуваючи на Землі, були злісними і розпусними злочинцями, людьми найгіршого ґатунку, які втратили будь‑яке право вважатися громадянами Держави. У менш освічені часи вас було б страчено. У наш час вас депортували.
Доповідач простягнув руки, щоб заспокоїти гомін, який промайнув аудиторією. Він вів далі:
– Ви всі – злочинці. І вас об'єднує одне – нездатність дотримуватися основних обов'язкових правил людського суспільства. Ці правила необхідні цивілізації для її функціонування. Порушуючи їх, ви вчинили злочини проти всього людства. Тому людство відкидає вас. Ви створювали перешкоди нормальній діяльності цивілізованого суспільства, і вас відправили у світ, де панують люди вашого штибу. Тут ви можете складати свої власні правила і помирати за ними. Ось це і є саме та свобода, якої ви прагнули, – недолуга і руйнівна свобода росту ракових клітин.
Доповідач витер лоба і щиро поглянув на в'язнів.
– Але може статись, – промовив він, – що для когось із вас можлива реабілітація. Омега, планета, до якої ми прямуємо, – це ваша планета, місце, яким повністю керують в'язні. Це світ, де ви могли б почати заново, без упереджень щодо вас, із чистого аркушу! Ваше минуле життя забуте. Не намагайтеся його згадати. Такі спогади лише стимулювали б ваші злочинні нахили. Будемо вважати, що ви народилися знову у момент пробудження у ваших камерах.
Неквапні, розмірені слова промовця мали якусь гіпнотичну властивість. Чотириста другий прислухався, його блукаючий погляд зупинився на блідому чолі оратора.
– У новому світі, – говорив той, – ви відроджуєтесь наново, але з необхідним усвідомленням свого гріха. Без цього ви не змогли б боротися із злом, притаманним вашим особистостям. Пам'ятайте це. Пам'ятайте, що неможливою є втеча, і не існує для вас вороття. Сторожові кораблі, оснащені новітньою лазерною зброєю, патрулюють небо Омеги вдень і вночі. Ці кораблі покликані знищити все, що підніметься більш ніж на п'ятсот футів над поверхнею планети – нездоланний бар'єр, який жоден в'язень не зможе обминути. Візьміть до уваги ці факти. Вони складають правила, які повинні керувати вашим життям. Поміркуйте над тим, що я сказав. А тепер приготуйтесь до посадки.
Доповідач вийшов. Якийсь час в'язні просто дивилися на те місце, де він щойно стояв. Потім виник невпевнений гомін, який за мить стих. Чоловікам не було про що розмовляти. В'язням, які не пам'ятали свого минулого, не було на чому ґрунтувати роздуми про своє майбутнє. Вони не могли обмінюватись особистим досвідом, якого наразі у них не було.
Чоловіки, які занадто довго перебували в самоті ув'язнення, сиділи мовчки. Сторожа на балконі стояла як статуї, відсторонені і безликі. Раптом потужне двигтіння струснуло підлогу зали кількома хвилями. Потім воно змінилося незначною вібрацією. Чотириста другий відчув, немов невидима вага почала тиснути на голову і плечі.
Голос із гучномовця вигукнув:
– Увага! Корабель щойно приземлився на Омезі. Незабаром почнемо висаджуватись.

* * *

Останні хвилі вібрації згасли, підлога під ногами злегка похитувалась.
В'язнів, все ще так само мовчазних і запаморочених, вишикували у довгу колону і вивели із зали. У супроводі охоронців вони попростували нескінченним коридором. Чотириста другий таким чином отримав певне уявлення про розміри корабля.
Далеко попереду він бачив сонячне проміння, яке яскраво вирізнялось на тлі блідого освітлення коридору. Його частина колони наблизилась до джерела сонячного світла, і Чотириста другий зрозумів, що воно ллється із відкритого люка, через який виходять в'язні.
У свою чергу Чотириста другий пройшов через люк, спустився довгим трапом і опинився на твердому ґрунті. Він стояв на відкритій, освітленій сонцем площі.
Охоронці вишикували висаджених в'язнів у шеренги. З усіх боків Чотириста другий бачив натовп глядачів, які спостерігали за подією.
Пролунав голос із гучномовця:
– Відгукуйтесь, коли називається ваш номер. Наразі вам буде повідомлено ваші особисті дані. Відповідайте негайно, коли пролунає ваш номер.
Чотириста другий відчував слабкість, він дуже втомився. Навіть його ідентичність наразі не викликала у нього цікавості. Усе, чого йому хотілося, – це лягти спати або мати змогу обміркувати своє становище. Він озирнувся і мимохідь побачив величезний зоряний корабель позаду, а навколо – охоронців і глядачів. Над головою помітив чорні цятки, які рухались на тлі блакитного неба. Спочатку Чотириста другий подумав, що це птахи. Потім, придивившись, зрозумів, що це і є сторожові кораблі. Вони його не надто зацікавили.
– Номер перший! Відповідайте!
– Тут, – відізвався голос.
– Номер перший, ваше ім'я Вейн Саусхолдер, тридцять чотири роки, група крові A‑L2, індекс AR‑431‑C. Винен у зраді.
Коли голос замовк, із натовпу пролунало гучне вітання. Натовп аплодував зрадницьким діянням в'язня і вітав його на Омезі.
Імена зачитувались за списком, і Чотириста другий, розморений на осонні, навстоячки дрімав і слухав перелік вбивств, крадіжок і всіляких збочень. Нарешті вигукнули його номер.
– Номер чотириста другий.
– Тут.
– Номер чотириста другий, ваше ім'я Вілл Бар‑рент, вік 27 років, група крові O‑L3, індекс JX‑221‑Р. Винний у вбивстві.
Натовп знову збадьорився, але Чотириста другий заледве почув їхню реакцію. Він намагався привчити себе до думки, що має ім'я. Справжнє ім'я замість номера. Баррент. Він сподівався, що не забуде його, повторював своє ім'я подумки знову й знову і ледь не пропустив останнє повідомлення з гучномовця корабля.
– Новоприбулі отримують свободу на Омезі. Вам нададуть тимчасове житло на майдані А‑2. Будьте обачні і обережні у своїх словах і діях. Дивіться, слухайте й вчіться. Закон вимагає від мене попередити вас, що середня тривалість життя по прибутті на Омегу становить приблизно три земні роки.
Минув певний час, поки останні слова дійшли до свідомості Баррента. Він все ще обмірковував новину про набуте ним ім'я. І поки що не роздумував над тим, до чого може призвести та обставина, що він у якості вбивці опинився на планеті злочинного світу.

Розділ 2

Нових в'язнів привели до ряду казарм на майдані А‑2. Їх налічувалося близько п'ятисот осіб. Вони ще не були людьми, це були сутності, чиї спогади не сягали за межі минулої години. Сидячи на ліжках, «новонароджені» з загостреною цікавістю розглядали свої власні тіла, свої руки і ноги. В'язні дивилися один на одного і бачили, як ще не сформовані їхні особистості відображаються в очах у інших. Вони ще не були достоту людьми, але, однак, не були й дітьми.
У них залишилися непевні абстракції, розпливчасті привиди спогадів. Дорослішання проходило швидко, народжуючись зі старих звичок і особистих рис, які наче шматочки не до кінця обірваних ниток пов'язували їх із колишнім життям на Землі.
Нові чоловіки чіплялися за неясні спогади про колись відомі їм концепції, ідеї, правила. За кілька годин їхня флегматична стриманість почала відходити. Вони ставали наразі чоловіками. Особистостями. Із закляклої штучної одноманітності почали виникати різкі відмінності. Натура кожного із п'ятисот стверджувалась, і в них почало проявлятись те, що вирізняло їх колись від інших.
Вілл Баррент відстояв у черзі, щоб подивитися на себе в дзеркалі у казармі. Нарешті він побачив приє‑много на вигляд молодика з витонченими рисами обличчя, прямим носом і каштановим волоссям. Чоловік мав вольове, чесне лице, не позначене будь‑якими сильними пристрастями. Баррент спантеличено відійшов – це було обличчя незнайомця.
Пізніше, уважніше оглядаючи себе, він не міг знайти ні шрамів, ні чогось іншого, що відрізняло б його тіло з поміж тисячі інших. Руки його не мали слідів фізичної праці. Баррент був радше жилавим, ніж мускулястим. Йому було цікаво, яку роботу він мав на Землі.
Вбивство? Він нахмурився. Він не був готовий це прийняти.
Хтось поплескав його по плечу.
– Як ви почуваєтесь?
Баррент обернувся і побачив перед собою широкоплечого рудого здорованя.
– Непогано, – відказав Баррент, – ви були у списку переді мною?
– Саме так. Номер чотириста перший. Деніс Форен.
Баррент назвав навзаєм своє ім'я.
– Ваш злочин? – запитав Форен.
– Вбивство.
Форен кивнув, дещо вражений.
– А я фальшивомонетник. Ви б ніколи не здогадались, дивлячись на мої руки, – він простягнув дві масивні лапи, вкриті рідким рудим волоссям, – але я відчуваю їхню майстерність. Мої руки зберегли пам'ять, як ніяка інша частина тіла. На кораблі я сидів у камері й дивився на свої руки. Вони свербіли. Вони прагнули взятись до роботи. Але решта мене не могла пригадати, до якої саме.
– І що ж ви зробили? – спитав Баррент.
– Я заплющив очі і відпустив руки на волю, – сказав Форен, – і перш, ніж я це усвідомив, вони повели мене до дверей камери і зламали в них замок, – він підняв величезні руки, милуючись ними, – мої розумні бісенята!
– Зламали замок? – запитав Баррент, – а ви ж сказали, що ви фальшивомонетник.
– Ну, так, – відказав Форен, – це було моїм основним фахом. Але пара вмілих рук може зробити багато чого. Я підозрюю, що мене лише спіймали за підробку грошей, але я міг також відкривати сейфи. Мої руки знають забагато як для просто фальшивомонетника.
– Ви дізналися про себе більше, ніж я, – сказав Баррент, – а мені все це ніби сниться.
– Ну, це лише початок, – не вгавав Форен, – повинен бути якийсь спосіб дізнатися більше. Головне – ми на Омезі.
– Авжеж, – буркнув Баррент.
– Не так це й погано, – заспокоїв його Форен, – ви ж чули, що сказав той чоловік? Це наша планета!
– З середньою тривалістю життя три земні роки, – нагадав Баррент.
– Мабуть, просто лякають. Це можуть бути самі балачки, – не здавався Форен, – я б не надто вірив охоронцям. Головне, у нас є своя планета. Ви ж чули, як вони нам сказали: «Земля відкидає вас»? Нова Земля! Та кому вона потрібна? У нас є своя планета. Ціла планета, Баррент! І ми вільні!
– Правильно, друже, – запопадливо озвався маленький чоловічок, уникаючи прямого погляду, – мене звуть Джо, насправді Жуан, але я віддаю перевагу архаїчній формі з ароматом кращих часів. Панове, я не міг не підслухати вашу розмову і я усією душею згоден із нашим рудоволосим другом. Розгляньмо надані нам можливості! Земля нас відкинула? Чудово! Нам теж буде краще без неї. Всі ми тут рівні, вільні люди у вільному суспільстві. Без усіляких одностроїв, охоронців, солдатів. Просто покаянні колишні злочинці, які хочуть мирно жити.
– За що ви сюди потрапили? – запитав Баррент.
– Сказали, що я кредитний шахрай, – відповів Джо, – мені соромно визнавати, але я не можу пригадати, що це означає. Але, можливо, якось дізнаюся.
– Можливо, влада має якісь засоби для відновлення пам'яті, – припустив Форен.
– Влада? – обурено вигукнув Джо, – що ви маєте на увазі під владою? Це наша планета. Ми тут всі рівні. Жодної влади не може бути. Ні, друзі, всі ці дурниці ми залишили на Землі. Ось ми...
Він зненацька затнувся. Двері казарми розчахнулись, і увійшов дебелий чоловік. Мабуть, це був давній мешканець Омеги, оскільки не мав на собі сірої тюремної форми, а був одягнений у яскравий жовтий із синім одяг. Біля паска на його широкій талії висіли пістолет і ніж. Він став при дверях, вперши руки в боки і пильно дивлячись на новоприбулих.
– Ну? – вимовив він – ви що ж, новачки, не впізнаєте Квестора? Ану встати!
Жоден із чоловіків не поворухнувся.
Обличчя Квестора почервоніло.
– Напевно, мені доведеться вас трохи навчити поваги.
Ще до того, як він дістав зброю з кобури, новоприбулі підхопились на ноги. Квестор поглянув на них і наче знехотя засунув зброю назад у кобуру.
– Що ви маєте знати насамперед, – промовив Квестор, – то це ваш статус на Омезі, – у вас його просто немає . Ви – пеони, а це означає, що ви ніщо .
Він зачекав хвилину, а потім виголосив:
– А тепер слухайте уважно, пеони. Я поясню вам ваші обов'язки.

Розділ 3

– Що ви насамперед повинні зрозуміти, – вів далі Квестор, – так це те, хто ви є. Це дуже важливо. І я скажу вам, хто ви. Ви пеони, найнижчі з низьких. Ви не маєте жодного статусу. Немає нікого нижчого за вас, окрім мутантів, але вони взагалі не люди. Хтось має якісь запитання?
Квестор зачекав. Жодних запитань ні в кого не було, він продовжив:
– Я пояснив вам, ким ви є. Перейдемо до того, ким є всі інші на Омезі. Перш за все, всі є вищими за вас, але деякі з них вищі за інших. Одразу над вами – Мешканці, які не надто від вас відрізняються, ще вище – Вільні громадяни. Вони носять на пальці бронзовий перстень їхнього статусу, а їхній одяг чорного кольору. Статус у них також не надто високий, але набагато вищий за ваш. Якщо пощастить, деякі з вас зможуть стати Вільними громадянами.
Далі йдуть привілейовані класи, які відрізняються різними відповідними символами їхнього рангу – наприклад, золотими сережками, як у класу Хаджі. Зрештою ви дізнаєтесь про всі знаки і прерогативи різних рангів і ступенів. Окремо стоять священики. Хоча вони не мають привілейованого звання, їм надаються певні імунітети і права. Вам все зрозуміло?
Усі присутні в казармі ствердно забурмотіли. Квестор продовжував:
– Тепер поясню, як вам потрібно поводитись, коли зустрічаєте будь‑кого вищого за рангом. Як пеони ви зобов'язані з повагою вітати Вільного громадянина за його повним титулом. Із привілейованими особами, такими як Хаджі, ви говорите лише у тому випадку, якщо вони звертаються до вас, а потім стоїте перед ними, опустивши очі додолу і склавши руки перед собою. Ви не залишаєте Привілейованого громадянина, допоки він не надасть на це дозвіл. Ви за жодних обставин не сидите у його присутності. Це зрозуміло? Вам потрібно буде дізнатись ще багато чого. Наприклад, моя посада Квестора підпадає під класифікацію Вільного громадянина, але надає мені певні прерогативи привілейованих.
Квестор глянув на чоловіків, щоб переконатися, що вони все зрозуміли.
– Ця казарма – ваш тимчасовий дім. Я склав для вас графік прибирання. Ви можете звертатись до мене із запитаннями, коли вам завгодно, але дурні чи зухвалі запитання можуть каратись каліцтвом або смертю. Просто пам'ятайте, що ви найнижчі із низьких. Якщо запам'ятаєте це, то, можливо, зможете залишитися живими.
Квестор кілька хвилин постояв серед цілковитої тиші. Тоді сказав:
– Протягом наступних кількох днів ви всі будете приставлені до різних робіт. Дехто з вас вирушить на германієві шахти, хтось – на риболовний флот, декого будуть готувати до інших професій. Тим часом наразі ви можете оглянути Тетрагід.
Помітивши, що його не зовсім зрозуміли, Квестор пояснив:
– Тетрагід – це назва міста, в якому ви знаходитесь. Це найбільше місто на Омезі, – він на мить замислився, – правду сказати, це єдине місто на Омезі.
– Що означає назва Тетрагід? – запитав Джо.
– Хто його знає, – відказав Квестор, – я гадаю, це одна із старих земних назв, які часом роздобувають скренери. Хоч би там що, будьте обачніші, коли виходите в місто.
– Чому? – запитав Баррент.
Квестор посміхнувся.
– А про це, пеоне, ти дізнаєшся сам.
Він обернувся і вийшов із казарми.
Коли він пішов, Баррент визирнув у вікно і побачив занедбаний майдан, а за ним – вулиці Тетрагіду.
– Ви збираєтесь піти туди? – запитав Джо.
– Авжеж, – відповів Баррент, – ви зі мною?
Кредитний шахрай похитав головою:
– Не думаю, що це безпечно.
– Форен, а як ви?
– Мені це все теж щось не надто подобається, – відмовився Форен, – можливо, краще триматись якийсь час біля казарми.
– Це просто смішно, – не погодився з ним Бар‑рент, – це наше місто тепер. Невже ніхто не піде зі мною?
Зніяковівши, Форен здвигнув міцними плечима і похитав головою. Джо теж знизав плечима і вмостився на ліжку. Решта новачків також відводили погляд.
– Гаразд, я вам про все потім розповім.
Баррент зачекав кілька хвилин, чи хтось часом не передумає, а потім вийшов із дверей.
Місто Тетрагід було скупченням будівель, розташованих уздовж вузького півострова, який врізався клином у похмуре сіре море. Від решти материка півострів відділявся високим кам'яним муром, ворота у якому охороняла сторожа. Найбільшою будівлею у місті була Арена, яка використовувалась раз на рік для Ігор. Поблизу неї були розміщені будівлі урядових установ.
Баррент крокував вузенькими вуличками і озирався навколо, намагаючись отримати бодай якесь уявлення про місто, в якому йому відтепер доведеться мешкати. Звивисті не замощені вулиці і похмурі, побиті негодою будинки пробуджували в ньому невловимий спомин. Він бачив щось подібне на Землі, але не міг пригадати, де саме. Спогад дратував настійливо, як сверблячка, але не давався Барренту.
Минувши Арену, він занурився у головний діловий район Тетрагіду. Баррент здивовано розглядав вивіски: «ЛІКАР БЕЗ ЛІЦЕНЗІЇ – АБОРТИ ТЕРМІНОВО», «ДИСКВАЛІФІКОВАНИЙ АДВОКАТ – ПОСЛУГИ У ПОЛІТИЧНИХ КОЛАХ!».
Щось у цьому видалося Барренту не надто правильним. Він йшов далі повз магазини, які рекламували крадені товари. Побачивши вивіску «ЗЧИТУВАННЯ ПАМ'ЯТІ! ПЕРСОНАЛ – СКРЕНІНГ МУТАНТИ! ВАШЕ МИНУЛЕ НА ЗЕМЛІ БУДЕ РОЗКРИТЕ ДЛЯ ВАС!», Баррент зацікавився, проте згадав, що у нього немає грошей. А Омега здалася йому таким місцем, де гроші цінувалися.
Він завернув у бічну вуличку, минув кілька ресторанчиків і підійшов до великої будівлі під вивіскою «ІНСТИТУТ ОТРУТ. Знижки. Кредит до трьох років. Результат гарантуємо або повернемо гроші». На будинку поряд він прочитав: «СПІЛКА ВБИВЦЬ, локація 452».
Після розповіді на тюремному кораблі про індоктринацію Баррент очікував, що Омега призначена для реабілітації злочинців. Вивіски чітко вказували на інше або ж реабілітація тут набула якихось дивних форм. Він пішов повільніше, заглибившись у власні думки.
Раптом Баррент помітив, що люди попереду нього розбігаються. Заледве вгледівши його, вони зникають у дверях магазинчиків. Якась бабуся при погляді на нього спритно почимчикувала геть.
Що з ним було не так? Може справа в його тюремному одязі? Ні, мешканцям Омеги таке не в дивовижу. Тоді що ж це в такому разі?
Вулиця стала майже безлюдною. Поруч із ним крамар поквапливо зачиняв залізними віконницями вітрину.
– Що трапилось? – запитав його Баррент, – що відбувається?
– Чи ти несповна розуму? – вигукнув крамар, – адже це День прибуття!
– Перепрошую?
– День прибуття! День приземлення тюремного корабля. Повертайся до казарми, йолопе!
Він застромив останній залізний шворінь на його місце і замкнув вітрину. Баррент раптово відчув холодний дотик страху. Щось було надто вже не так. Йому краще було поквапитись назад. Він вчинив нерозумно, що насамперед не дізнався більше про звичаї Омеги...
Троє чоловіків йшли вулицею просто до нього. Вони були гарно вбрані, і кожен із них мав у лівому вусі маленьку золоту сережку Хаджі. Усі троє були озброєні.
Баррент намірився втікати. Один із чоловіків гукнув:
– Стій, пеоне!
Баррент, помітивши, що рука чоловіка торкнулася зброї, зупинився і запитав:
– У чому справа?
– Це День прибуття, – відказав чоловік. Він подивився на своїх друзів, – ну, хто його отримає першим?
– Кинемо жереб.
– Ось монета.
– Ні, на пальцях.
– Готові? Один, два, три!
– Він мій, – сказав Хаджі, який стояв зліва. Його друзі відійшли назад, допоки він витягав свою зброю.
– Зачекайте! – вигукнув Баррент, – що це ви робите?
– Я тебе застрелю, – відказав чоловік.
– Але чому?
Чоловік посміхнувся.
– Тому що це привілей Хаджі. Кожного Дня прибуття ми маємо право вбити будь‑якого новоприбулого пеона, який залишив свою казарму.
– Але ж мене не попередили!
– Ще б пак, якби вам таке сказали, ніхто б із вас не залишив свою казарму в День прибуття. І це зіпсувало б нам все задоволення.
Він прицілився.
Баррент відреагував миттєво. Коли Хаджі вистрілив, він кинувся на землю, почув шипіння і побачив зубчастий оплавлений слід на стіні цегляної будівлі, біля якої щойно стояв.
– Моя черга, – сказав інший чоловік.
– Вибач, старий, я вважаю, що моя.
– Старшинство, шановний друже, має свої привілеї. Дотримуйся правил.
Але перш ніж будь‑хто з них встиг прицілитися, Баррент зірвався на ноги і щодуху помчав геть. Вигин звивистої вулички на якусь мить захистив його, але він чув кроки своїх переслідувачів позаду. Вони бігли неквапом, підтюпцем, ніби були цілком впевнені, що їхня здобич ніде від них не подінеться. Баррент додав швидкості, завернув у бічну вуличку і одразу зрозумів, що схибив. Перед ним був тупик. Хаджі, рухаючись у легкому темпі, наздоганяли його.
Охоплений жахом Баррент озирався навсібіч. Двері і вітрини магазинів були зачинені.
Ніде було приткнутись, ніде сховатися.
Раптом, коли переслідувачі були вже близько, він помітив, що якось неуважно проскочив повз відчинені двері. Вивіска над дверима повідомляла «ТОВАРИСТВО ЗАХИСТУ ЖЕРТВ». «Це саме для мене», – подумав Баррент.
Він рвонувся назад, проскочивши майже під носом в оторопілих Хаджі. Постріл випалив землю позаду нього у ту мить, коли він дістався дверей і увірвався до будівлі.
Баррент ледь тримався на ногах. Його переслідувачі не зайшли за ним. Він чув їхні голоси з вулиці – вони незлостиво сперечались щодо пріоритетності своїх прав. Баррент зрозумів, що потрапив у безпечне місце.
Він опинився у великій, яскраво освітленій кімнаті. Кілька чоловіків у лахмітті сиділи на лавці біля дверей, сміючись із якогось жарту. Осторонь від них темноволоса дівчина спостерігала за Баррентом великими зеленими очима. У дальньому кінці кімнати стояв стіл, за яким сидів чоловічок в окулярах. Він покликав Баррента, і той підійшов до столу. Чоловік доброзичливо посміхався, чекаючи, поки Бар‑рент заговорить.
– Це Товариство захисту жертв? – запитав Баррент.
– Цілком правильно, сер, – відповів чоловік, – я Рондольп Френдлер, президент цієї некомерційної організації. Чи я можу бути корисним для вас?
– Авжеж можете, я саме і є жертва.
– Ну, це помітно з першого погляду, – сказав Френдлер, приязно посміхаючись, – у вас дійсно вигляд жертви  – така собі суміш страху і невпевненості, яка передбачає вразливість. Тут важко помилитись.
– Це доволі цікаво, – зауважив Баррент, поглядаючи на двері і міркуючи, як довго будуть поважати цей прихисток його переслідувачі, – містер Френдлер, я не є членом вашої організації…
– Це не має значення, – сказав Френдлер, – членство у нашому Товаристві є не постійним, а спонтанним. Кожен приєднується до Товариства, коли виникає привід. Наш намір – захистити невід'ємні права всіх жертв.
– Гаразд, сер. Троє чоловіків на вулиці намагаються вбити мене.
– Я бачу, – сказав містер Френдлер. Він відкрив шухляду, дістав товсту книгу, швидко погортав її і знайшов потрібне посилання.
– Скажіть, ви встановили статус цих чоловіків?
– Я гадаю, що вони Хаджі, – відповів Баррент, – у кожного з них маленька золота сережка у лівому вусі .
– Цілком правильно, – сказав містер Френдлер, – а сьогодні День прибуття. Ви зійшли з корабля, який приземлився сьогодні, і вас було класифіковано як пеона. Я не помиляюсь?
– Так, так воно і є.
– Тоді я радий вам повідомити, що все в порядку. Полювання в День прибуття закінчується із заходом сонця. Ви можете спокійно собі йти, переконавшись, що все правильно і що ваші права жодним чином не порушуються.
– Спокійно йти? Ви маєте на увазі після заходу сонця?
Містер Френдлер похитав головою і сумно посміхнувся.
– Боюся, ні. Згідно із законом ви повинні піти звідси негайно.
– Але вони мене вб'ють!
– Таки ваша правда, – сказав Френдлер, – на жаль, нічим не можу допомогти. Жертва – це за визначенням той, кого мають вбити.
– Я гадав, що це захисна організація.
– Так. Але ми захищаємо права  жертв, а не самі жертви. Ваші права не порушуються. Хаджі мають привілей вбити вас у День прибуття, в будь‑який час до заходу сонця, якщо ви не перебуваєте у своїй казармі. Я можу ще додати, що ви маєте право вбити кожного, хто намагається вбити вас .
– У мене ж немає зброї, – сказав Баррент.
– Жертви ніколи її не мають, – сказав Френдлер, – у тім‑то й справа. Але є у вас зброя чи ні, боюся, вам доведеться наразі піти.
Баррент усе ще чув із вулиці ліниві голоси Хаджі. Він запитав:
– У вас є інші двері?
– На жаль, немає.
– Тоді я просто не піду звідси.
Все ще посміхаючись, містер Френдлер відкрив шухляду і дістав пістолет. Він наставив його на Бар‑рента і сказав:
– Ви дійсно повинні піти. Ви можете ризикнути з Хаджі або померти просто тут, без жодного шансу.
– Позичте мені свого пістолета, – попросив Бар‑рент.
– Це заборонено, що ж це були б за жертви, якби вони гасали зі зброєю в руках.
Він клацнув запобіжником пістолета.
– Ви нарешті заберетесь звідси?
Баррент прикинув свої шанси рвонутись через стіл і вихопити пістолет і зрозумів, що втнути таке не вдасться. Він обернувся і приречено побрів до дверей. Голодранці все ще реготали із своїх жартів. Чорнява дівчина піднялася з лавки і стала біля дверей. Коли Баррент наблизився до неї, йому впало в око, що вона дуже гарна. Його зацікавило, який злочин став приводом для її вигнання із Землі.
Проходячи повз дівчину, Баррент відчув, як щось сильно тисне йому в ребра. Він сягнув туди рукою, і в ній опинився невеличкий, але загрозливого вигляду пістолет.
– Удачі, – побажала дівчина, – сподіваюся, ви знаєте, як цим користуватись.
Баррент вдячно кивнув. Він не був впевнений, що вміє поводитись зі зброєю, проте сподівався якось із цим впоратись.

Розділ 4

Вулиця була безлюдною, якщо не брати до уваги трьох Хаджі, які за кілька кроків від дверей стиха перемовлялись поміж собою. Коли Баррент вийшов, двоє чоловіків відступили назад, третій із недбало опущеною зброєю в руці зробив крок вперед. Побачивши, що Баррент озброєний, Хаджі швидко прицілився.
Баррент впав на землю і натиснув на спусковий гачок нової для нього зброї. Він відчув, як вона завібрувала в руці, і побачив, що голова і плечі Хаджі чорніють і розпадаються. Перш ніж він встиг прицілитися в інших, пістолет із силою вирвало з руки. Постріл вмираючого Хаджі зачепив кінець ствола зброї Баррента.
Баррент відчайдушно рвонувся за пістолетом, розуміючи, що у жодному разі вже не встигне схопити його вчасно. Шкіра вкрилась мурашками від передчуття неминучої загибелі. Він перекотився до пістолета і дивом ще живий прицілився в найближчого Хаджі.
І заледве встиг стриматись від пострілу. Хаджі ховали свою зброю. Один із них сказав:
– Бідолаха Дракен. Так і не навчився швидко прицілюватися.
– Брак практики, – відповів інший, – Дракен не витрачав надто багато часу, щоб вправлятись у стрільбі.
– Ну, я гадаю, це гарний урок для нас. Не слід нехтувати вправами.
– І, – додав інший, – не можна недооцінювати навіть пеона.
Він глянув на Баррента.
– Влучно стріляєш, хлопче.
– Справді непогано, – підтвердив другий, – не так просто точно стріляти з пістолета в русі.
Баррент, хитаючись, підвівся, все ще тримаючи зброю, готовою вистрілити при першому підозрілому русі Хаджі. Але вони поводились спокійно і, здавалося, вважали інцидент вичерпаним.
– І що тепер? – запитав Баррент.
– Та вже нічого, – відказав один із Хаджі, – у День прибуття дозволено лише одне вбивство будь‑якій людині чи мисливській групі, після чого вони вибувають із полювання.
– Це не дуже велике свято, – додав інший, – не таке, як Ігри чи Лотерея.
– Все, що тобі залишається зробити, – сказав перший чоловік, – це піти до Реєстраційного бюро і забрати свою спадщину.
– Мою… що?
– Твою спадщину, – терпляче пояснив Ха‑джі, – ти отримав права на власність своєї жертви. У випадку Дракена, вибач, ти не надто на цьому розживешся.
– Він ніколи не був хорошим бізнесменом, – сумно вимовив другий, – все ж тобі буде з чого розпочати тут життя. А оскільки ти вчинив дозволене вбивство, хоч і доволі незвичне, то піднімешся вгору за статусом. Ти станеш Вільним громадянином.
Люди поверталися на вулицю, крамарі відмикали залізні віконниці. Під'їхала вантажівка з написом «УСУНЕННЯ ТІЛ, 5», і четверо чоловіків у форменому одягу забрали тіло Дракена. Повсякденне життя Тетрагіду відновлювалось. Це більше за будь‑які запевнення Хаджі переконало Баррента, що час, відведений для вбивства, сплив. Він поклав зброю, отриману від дівчини, до кишені.
– Реєстраційне бюро в кінці цієї вулиці, – підказав йому один із Хаджі, – ми виступатимемо як твої свідки.
Баррент ще не зовсім зрозумів ситуацію. Але оскільки справа наразі рухалась ніби сама по собі, він вирішив погоджуватись з усім, що відбувається. Він ще матиме час дізнатися про все пізніше.
У супроводі Хаджі він зайшов до Реєстраційного бюро на площі Зброї. Там клерк із нудним виразом обличчя, вислухавши всю історію, підготував теку з діловими паперами Дракена і наклеїв ім'я Бар‑рента поверх імені Дракена. Баррент зауважив, що під сподом було ще кілька наліпок. Вочевидь, обіг власності у Тетрагіді проходив доволі жваво.
Баррент виявив, що наразі він є власником магазину протиотрут на Блейзер‑бульварі, 3.
Документи також офіційно підтверджували новий статус Баррента як Вільного громадянина. Службовець видав йому перстень статусу, виготовлений із бронзи, і порадив якнайшвидше переодягнутися в одяг Громадянина, якщо він хоче уникнути прикрих випадків.
Хаджі побажали йому удачі. Баррент вирішив подивитися на свій новий бізнес.
Блейзер‑бульвар виявився коротенькою алеєю, яка пролягала між двома вулицями. На фасаді будівлі можна було побачити вивіску: «МАГАЗИН АНТИДО‑ТІВ», нижче йшов напис: «Засоби проти всіх отрут: тваринних, рослинних і мінеральних. Купіть наш зручний набір. Забезпечте собі виживання. Двадцять три протиотрути в одній коробці кишенькового формату!»
Баррент відчинив двері і зайшов. За низьким прилавком до стелі здіймались полиці, заставлені пляшечками, банками й коробками і скляними контейнерами з усіляким листям, галузками і грибами. На стіні одразу за прилавком була розташована поличка з книгами, заголовки яких промовляли: «Швидка діагностики у випадках гострого отруєння», «Сполуки миш'яку», «Властивості блекоти».
Цілком очевидно було, що отруєння відігравало чималу роль у повсякденному житті Омеги. Цей магазин – а можна припустити, що були й інші такі, – єдиною метою мав продаж антидотів. Бар‑рент, поміркувавши над цим, вирішив, що він успадкував дивний, але шляхетний бізнес. Він вивчить всі ці книги і дізнається, як користуватися антидотами.
Позаду торгового приміщення містилася квартира з вітальнею, спальнею і кухнею. В одній із шаф Бар‑рент знайшов недбало пошитий чорного кольору костюм Вільного громадянина, в який поквапився переодягнутись. Він дістав свою зброю з кишені одягу, який дістався йому ще з тюремного корабля, на якусь мить зважив пістолет у руці, а потім поклав у кишеню свого нового костюма. Баррент вийшов із магазину і рушив у напрямку Товариства захисту жертв.
Двері все ще були відчинені, троє голодранців так само сиділи на лавці. Наразі вони не сміялися. Довге очікування, здавалося, втомило їх. В іншому кінці кімнати містер Френдлер сидів за столом, гортаючи чималу купу паперів. Ніяких ознак дівчини не було.
Баррент підійшов до столу, Френдлер підвівся, щоб привітати його.
– Мої вітання! Шановний, мої найщиріші вітання. Це був чудовий постріл. Та ще й в падінні!
– Дякую, – сказав Баррент, – я повернувся сюди...
– Я знаю чому, ви б хотіли дізнатися про свої права і обов'язки як Вільного громадянина. Що може бути природнішим? Якщо ви займете місце на цій лавці, я зможу приділити вам увагу о...
– Я прийшов сюди не для цього, – урвав його Баррент, – я, звичайно, хочу дізнатися про свої права і обов'язки. Але насамперед наразі я хочу знайти дівчину.
– Дівчину?
– Вона сиділа на лавці, коли я зайшов. Саме вона дала мені пістолет.
Містер Френдлер виглядав здивованим.
– Громадянине, ви помиляєтесь. У цьому приміщенні сьогодні не було жодної жінки.
– Вона сиділа на лавці біля тих трьох чоловіків. Дуже приваблива чорнява дівчина. Не може бути, щоб ви її не помітили.
– Безумовно, помітив би, якби вона була тут, – сказав Френдлер, підморгуючи, – але, як я вже говорив, жодна жінка сьогодні не заходила сюди.
Баррент глянув на нього і дістав пістолет із кишені.
– У такому випадку, де я це взяв?
– Я позичив його вам, – заявив Френдлер, – я радий, що ви змогли цю річ так успішно використати, а наразі я буду вдячний вам за її повернення.
– Ви брешете, – обурився Баррент, міцно вчепившись у зброю, – давайте запитаємо цих чоловіків.
Він підійшов до лавки, Френдлер поквапився слідом. Баррент звернувся до чоловіка, який сидів нещодавно поруч із дівчиною, і запитав його:
– Куди пішла дівчина?
Чоловік звів до нього похмуре, неголене обличчя:
– Про яку дівчину ви говорите, Громадянине?
– Ту, яка сиділа тут.
– Я нікого не бачив. Рафаелю, ти бачив дівчину на цій лаві?
– Та ні, – здивувався Рафаель, – хоча сиджу тут аж із десятої ранку.
– І я не бачив, – додав третій чоловік, – а у мене гарний зір.
Баррент обернувся до Френдлера.
– Чому ви мені брешете?
– Я кажу вам чистісіньку правду, – заприсягся Френдлер, – сьогодні тут не було жодної дівчини. Я позичив вам пістолет за своїм привілеєм президента Товариства захисту жертв. А наразі був би вдячний вам, якби ви його мені повернули.
– Ні, – сказав Баррент, – я не поверну пістолет, поки не знайду дівчину.
– Це буде не надто виважений вчинок, – попередив Френдлер і поквапився пояснити, – крадіжка за таких обставин, наскільки мені відомо, не прощається.
– Дарма, я ризикну, – сказав Баррент.
Він обернувся і вийшов із приміщення Товариства захисту жертв.

Розділ 5

Барренту потрібен був певний час, щоб оговтатись після стрімкого занурення у бурхливе життя Омеги. Із безпорадного «новонародженого» він перетворився, здійснивши вбивство, у власника магазину протиотрут. Із забутого ним минулого життя на планеті під назвою Земля Баррент потрапив у непевне теперішнє у світі, повному злочинців. Він отримав сяке‑таке уявлення про місцеву складну класову структуру і узаконену програму вбивств. Він виявив, що може доволі непогано давати собі раду і навдивовижу спритно вправляється із пістолетом. Баррент розумів, що йому потрібно дізнатися якомога більше про Омегу, Землю і самого себе. Він сподівався, що йому вдасться прожити достатньо довго, щоб встигнути зробити ці такі необхідні відкриття.
Насамперед йому доведеться заробляти на життя. Для цього йому необхідно отримати знання про отрути і антидоти.
Він оселився у своїй квартирі при магазині і зайнявся вивченням книг, залишених покійним Хаджі Дракеном.
Література про отрути була захопливою. У книгах було описано відомі на Землі отруйні рослини, як‑от чемериця, беладона і тисове дерево. Баррент дізнався про дію болиголову, який викликає судоми, прочитав про отруєння синильною кислотою з мигдалю і дигі‑таліном із фіолетової наперстянки. Він ознайомився з дією вовчих ягід, які містять вбивчий аконіт, і грибів, як‑от мухомор і бліда поганка. Відкрив для себе суто омегіанські отруйні рослини: червоний кущ, квітуча лілію і аморталіс.
А втім, рослинні отрути, хоча і вражали своєю численністю, складали лише невелику частину від усіх існуючих. До них слід було додати ті, які виробляють тварини: павуки кількох видів, змії, скорпіони, гігантські оси. Існував також величезний масив сполук отруйних металів, як‑от миш'як, ртуть і вісмут. Траплялися їдкі речовини: азотна, соляна й сірчана кислоти. Були отрути, відігнані або екстраговані з різних джерел, такі як стрихнін, мурашина кислота, гіосціамін.
Для кожної з отрут у книгах було описано один чи більше антидотів, але Баррент підозрював, що ці складні, викладені із певними застереженнями рецепти, часто були не надто дієвими. Щоб досягти найбільш ефективної дії антидоту, необхідно насамперед правильно діагностувати причину отруєння. Але доволі часто симптоми, викликані однією отрутою, нагадували симптоми іншої.
Баррент розмірковував над цими проблемами, вивчаючи свої книги. А тим часом із чималими переживаннями він почав обслуговувати своїх перших клієнтів.
З'ясувалось, що його страхи були здебільшого необґрунтованими. Незважаючи на десятки летальних речовин, рекомендованих Інститутом отрути, більшість отруйників звично притримувались миш'яку або стрихніну, адже вони були дешевими, дієвими і дуже болісними. Синильна кислота мала легко розпізнаваний запах, ртуть було важко вводити в організм, а їдкі речовини, хоча і були доволі ефективними, могли за недостатньої спритності вразити й того, хто їх застосовує. Звичайно, чимало поціновувачів було у вовчих ягід і мухоморів, не можна було скидати з рахунку беладону, та й порошок із блідої поганки теж мав певний шарм. Але такі отрути застосовували неквапливі поважні люди старшого віку. Нетерпляче юне покоління – особливо жінки, які складали майже дев'яносто відсотків отруйників на Омезі, – задовольнялось простим миш'яком або стрихніном, як того вимагали їхні обставини й можливості.
Омегіанські жінки були консерваторками. Їх не приваблювало тривале вдосконалення мистецтва отруйниці. Їх цікавили не засоби, а лише, як найшвидше і найдешевше досягти результату. Жінки Омеги відзначалися практичністю. Хоча завзяті теоретики з Інституту отрут намагалися продати такі сумнівного ефекту суміші, як «Контактна отрута» або «Триденна пліснява» і наполегливо працювали над розробкою складних схем зведення людини в могилу, як‑от застосування ос, приховані голки і підміна пляшечок із ліками, ці методи не набули популярності серед жіночого населення. Простий миш'як і швидкодіючий стрихнін продовжували залишатися лідерами продажу в торгівлі отрутами.
Це, звичайно, спрощувало роботу Баррента, адже такі методи лікування, як негайне викликання блювання, промивання шлунку, застосування нейтралізуючих засобів йому було неважко запам'ятати.
Проте він зіткнувся з певними труднощами, обслуговуючи чоловіків, які відмовлялись вірити, що їх отруїли банальним миш'яком або стрихніном. У таких випадках Баррент призначав різноманітні корінці, трави, галузки, листочки, гомеопатичні дози отрути. Але насамперед незмінно пропонував викликати блювоту, зробити промивання і застосувати нейтралізуючий засіб.
Після того, як він облаштувався, Баррент запросив на відвідини Деніса Форена і Джо. Форен мав тимчасову роботу на доках – розвантажував рибальські човни. Джо організував нічні ігри в покер серед держслужбовців Тетрагіду.
Жоден із них не набув значного підвищення свого статусу. Не маючи на своєму рахунку вбивства, вони піднялись лише до Мешканця другого класу. Приятелі трохи нервували через соціальну нерівність при зустрічі з Вільним громадянином, але Баррент поводився з ними просто. Вони були єдиними друзями, яких він мав на Омезі, й Баррент не бажав втрачати їх через відмінності у соціальному становищі.
Баррент не почув нічого нового від своїх приятелів про закони й звичаї Тетрагіду. Навіть Джо не зміг дізнатися нічого конкретного у своїх знайомих із державної службі. На Омезі закон тримався у таємниці. Старожили використовували своє знання законів, щоб забезпечити собі перевагу над прибульцями. Ця система заохочувалась і підкріплювалась вченням про нерівність людей, яке лежало в основі правової системи Омеги. Через узаконену нерівність і правове невігластво влада і привілеї залишалися в руках старожилів.
Звичайно, цілком соціальний поступ вгору неможливо було зупинити. Але його можна було загальмувати, зробити важко досяжним і вкрай небезпечним. Знайомство із законами і звичаями Омеги проходило через ризикований процес спроб і помилок.
Хоча магазин антидотів відбирав більшу частину часу, Баррент наполегливо продовжував пошуки дівчини. Але він не зміг знайти бодай натяку на її існування.
Він заприятелював із крамарями по сусідству від свого магазину. Один із них, Демонд Гаррісбург, жвавий вусатий молодик, заправляв магазином продуктів харчування – мирне, навіть дещо сміховинне, як для Омеги, заняття, але, як казав Гаррісбург, навіть злочинці повинні їсти. І це вимагає наявності фермерів, переробників, фасувальників і власників продовольчих магазинів. Гаррісбург вважав, що його бізнес нічим не поступається більш звичним для Омеги, які базувались на насильницькій смерті. Крім того, дядько дружини Гаррісбурга був Міністром громадських робіт. Через нього Гаррісбург розраховував отримати ліцензію на вбивство. Завдяки цьому важливому документу він протягом півроку зможе здійснити вбивство і перейти у статус Привілейованого громадянина.
Баррент кивав, погоджуючись. Однак думав, якби часом дружина Гаррісбурга, худенька, метушлива жіночка не зважилася отруїти його раніше. Вона видавалася незадоволеною своїм чоловіком, а розлучен ня на Омезі заборонені.
Іншим його сусідом був Тем Ренд, худорлявий, життєрадісний чоловік десь за сорок років. Він мав свіжий шрам на обличчі від лівого вуха аж до кутика рота. Шрамом його нагородив якийсь здобувач статусу.
Але невдаха‑здобувач не на того натрапив. Тем Ренд був власником крамниці зброї, постійно вправлявся у стрільбі і завше мав при собі котрийсь із предметів своєї торгівлі. За свідченнями очевидців його контратака була взірцевою. Тем мріяв стати членом Спілки вбивць. Він подав заяву до цієї поважної організації, яка мала давні суворі традиції, і споді‑вався бути до неї прийнятим протягом наступного місяця.
Баррент купив у нього бойову зброю. За порадою Ренда він обрав лазерний пістолет Джамасона‑Тира з точковим прицілом, який стріляв швидше і точніше за будь‑яку кульову зброю і мав таку ж силу ураження, як і кульова зброя важкого калібру. Безумовно, це була не та широко розповсюджена зброя, якою користувались Хаджі, і яка вражала ціль діаметром у шість дюймів. Застосування широкого променю не потребує точності прицілювання. Така зброя не вимагає особливого уміння. Будь‑хто може стріляти з неї. А от щоб ефективно використовувати точковий приціл, потрібно постійно тренуватися. І практика себе виправдовує. Хороший стрілець з пістолетом із точковим прицілом вартує двох із зброєю широкого променю.
Баррент дослухався до цієї поради вбивці‑початкі‑вця і власника магазину зброї. Він подовгу тренувався на дальність стрільби у підвалі Ренда, відточуючи свої рефлекси і звикаючи до кобури, з якої миттєво можна було вихопити пістолет.
Для того, щоб вижити, було потрібно багато чого знати й уміти. Баррент не гребував важкою працею, якщо поставлена мета вартувала того. Він сподівався, що бодай деякий час із ним нічого не буде траплятись, і він зможе наздогнати у своїх знаннях і навичках старожилів.
Але на Омезі ніколи не можна розраховувати на спокійне життя.
Одного разу під вечір, коли Баррент вже збирався зачиняти магазин, до нього завітав незвичний відвідувач. Це був чоловік років п'ятдесяти, кремезний, з суворим, засмаглим обличчям. Він був одягнений у довгу до щиколоток червону мантію і взутий у сандалі. До сиром'ятного паска на його талії були приторочені чорненька книжечка і кинджал із червоним руків'ям. Чоловіка оточувала аура якоїсь надприродної сили. Баррент не спромігся визначити його статус і промовив:
– Я мав зачинятися, сер. Але якщо ви хочете щось придбати…
– Я прийшов не купувати, – сказав відвідувач. Він дозволив собі злегка посміхнутись, – я прийшов сюди продавати.
– Продавати?
– Я священик. Ви новачок у моєму районі. Я вас не помітив на відправах.
– Я нічого про це не знав...
Священик підняв руку.
– І за церковним, і за мирським законом незнання не є виправданням. Дійсно, незнання може бути покаране як акт навмисного нехтування, виходячи із «Закону про повну особисту відповідальність», пункт 23, не кажучи вже про додаток до нього.
Він знову посміхнувся.
– Однак у вашому випадку про покарання поки що не йдеться.
– Радий це почути, сер, – відповів Баррент.
– Правильна форма звертання – дядько, – підказав священик, – я – дядько Інгемар, і я прийшов розповісти вам про ортодоксальну релігію Омеги, яка полягає в поклонінні чистому і трансцендентному духу Зла, який нас надихає і захищає.
– Буду дуже радий послухати від вас про релігію зла, дядьку. Зайдемо у вітальню?
– Неодмінно, небоже, – сказав священик і пішов за Баррентом до його квартири при магазині.

Розділ 6

– Зло, – розпочав священик, вигідно вмостившись у найзручнішому кріслі Баррента, – це та сила в середині нас, яка надає нам міцності і витривалості. Поклоніння Злу, по суті, є поклонінням самому собі, а отже, єдино правильним. Особистість, яка поклоняється сама собі, це ідеальна соціальна істота, яка зайняла свою нішу у суспільстві і готова вхопитись за будь‑яку можливість для просування нагору. Людина, яка гідно зустрічає свою смерть і вбиває також без принизливого жалю. Зло жорстоке, оскільки воно є реальним відображенням Всесвіту, бездумного і безжального. Зло вічне і незмінне, хоча воно приходить до нас у багатьох різноманітних формах.
– Не бажаєте трохи вина, дядьку? – запропонував Баррент.
– Дякую, це дуже слушно, – схвально відгукнувся дядько Інгемар, – як іде ваш бізнес?
– Непогано. Дещо мляво цього тижня.
– Люди наразі не захоплюються отруєннями, – сказав священик, із задоволенням потягуючи напій, – не так, як тоді, коли я ще був юнаком, щойно позбавленим сану і вигнаним із Землі… Однак я говорив про Зло.
– Так, дядьку.
– Ми поклоняємось Злу, – продовжував дядько Інгемар, – у втіленій формі Чорного, цього рогатого жахливого привида наших днів і ночей. У Чорному ми знаходимо сім головних гріхів, сорок злочинів, сто і один проступок. Немає злочину, якого Чорний би не здійснив – і то бездоганно, як належить його природі. Тому ми, недосконалі істоти, маємо за взірець його досконалість. Іноді Чорний винагороджує нас, з'являючись перед нами у жахливій красі своєї вогняної плоті. Так, племіннику, я справді мав честь бачити його. Два роки тому він з'явився під час завершення Ігор, так само з'являвся й минулого року.
Священик на мить замислився, пригадуючи явлен ня божества. Далі сказав:
– Оскільки ми визнаємо за державою найвищий потенціал людського зла, ми також поклоняємось державі як надлюдській, хоча і менш досконалій, ніж божественна, сутності.
Баррент кивав. Він ледь втримувався, щоб не заснути. Низький монотонний голос дядька Інгемара, який читав проповідь про таку звичну річ, як Зло, заколисував Баррента. Він з усієї сили намагався тримати очі розплющеними.
– Можливо, у вас виникало запитання, – бубонів дядько Інгемар, – якщо Зло є найвищим досягненням людської особистості, чому тоді Чорний дозволяє існувати будь‑якому Добру у Всесвіті? Проблема Добра турбувала непросвічених століттями. Я зараз на це відповім.
– Так, дядьку? – відізвався Баррент, потайки щипаючи себе за стегно, щоб не спати.
– Але спочатку, – продовжував дядько Інгемар, – давайте визначимося з умовностями. Давайте вивчимо природу Добра. Давайте сміливо і безстрашно подивимось в обличчя нашому грізному ворогу і розкриємо справжні його риси.
– Так, – погодився Баррент, гадаючи, чи не варто хоча б відкрити вікно. Його повіки стали неймовірно важкими. Він сильно потер очі, намагаючись зосередитись.
– Добро – це ілюзія, – проповідував дядько Інгемар рівним, монотонним голосом, – яка приписує людині неіснуючі риси альтруїзму, смирення і благочестя. Чому ми можемо визнати Добро ілюзією? Тому що у Всесвіті є лише людина і Чорний, і поклонятися Чорному означає поклонятися остаточному вираженню себе. Таким чином, оскільки ми довели, що Добро є ілюзією, ми обов'язково визнаємо і його атрибути неіснуючими. Ви зрозуміли хід моїх думок?
Баррент не відповів.
– Ви зрозуміли? – голосніше перепитав священик.
– Га? – стрепенувся Баррент. Він дрімав із розплющеними очима, однак змусив себе прокинутися і зумів сказати:
– Так, дядьку, я зрозумів.
– Чудово. Розібравшись із цим, ми запитуємо, чому Чорний дозволив навіть ілюзії Добра існувати у Всесвіті Зла? І відповідь знайдемо в Законі необхідності протилежностей, бо Зло не могло би бути визнане таким, без чогось такого, що було б йому протиставлене. Найкращий контраст – це протилежність. А протилежність Злу – Добро. Священик переможно посміхнувся. Все просто і ясно.
– Авжеж, дядьку, – погодився Баррент, – хочете ще вина?
– Хіба що трошки.
Ще десять хвилин він присвятив розповіді про чудове природне Зло, притаманне лісовим і степовим тваринам, і порадив Барренту обрати собі за взірець ці прості істоти. Нарешті він зібрався йти.
– Я дуже радий, що ми з вами поговорили про ці речі, – промовив священик, тепло потискуючи руку Баррента, – чи можу я розраховувати на вашу появу на наших нічних відправах по понеділках?
– На відправах?
– Авжеж, – сказав дядько Інгемар, – щопонеділка опівночі ми відправляємо Чорну месу на Малому шабаші на Кірквуд‑Драйв. По відправі жі‑нки‑служки зазвичай подають закуски, розпочинаються танці і співи. Буває доволі весело.
Він широко посміхнувся.
– Уявіть, поклоніння Злу може бути веселим.
– Не сумніваюсь, – погодився Баррент, – я буду там, дядьку.
Він провів священика до дверей. Зачинившись, добре обміркував те, що сказав йому дядько Інгемар. Безперечно, відвідувати відправи доведеться. Тут немає вибору. Баррент все ж сподівався, що Чорна меса не буде настільки нудною, як проповідь Інгемара про Зло.
Це все відбулось у п'ятницю. Протягом наступних двох днів Баррент був зайнятий. Він отримав від свого постачальника партію гомеопатичних трав і корінців із Кривавого округу. Один день знадобився для їхнього сортування і класифікації, другий – для розкладання їх у посудини для зберігання.
У понеділок, коли Баррент після обіду повертався до свого магазину, йому здалось, що він побачив дівчину.
Баррент поспішив за нею, але втратив її у натовпі.
Повернувшись до магазину, він виявив листа, просунутого під двері. Це було запрошення із сусіднього Магазину снів. У листі було сказано:
«Шановний Громадянине, ми, користуючись нагодою, вітаємо вас як нашого сусіда і пропонуємо вам послуги найкращого, на нашу думку, Магазину снів Омеги.
Пропонуємо всі типи сновидінь за вражаюче низькими цінами. Ми спеціалізуємося на снах, які відновлюють пам'ять про ваше життя на Землі. Ви можете бути впевнені, що ваші сусіди з Магазину снів пропонують вам лише найкраще із світу сновидінь.
Як Вільний громадянин ви неодмінно забажаєте скористатися цими послугами. Сподіваємося, що ви зробите це протягом наступного тижня.
Власники».
Баррент відклав лист. Він не мав уявлення про те, що таке Магазин снів або як продукуються сни. Доведеться це якось з'ясувати. Незважаючи на те, що запрошення було викладено невимушеними фразами, воно звучало переконливо. Вочевидь, відвідування Магазину снів було одним із обов'язків Вільного громадянина.
Але ж обов'язок інколи може бути приємним. Назва Магазину видавалась заманливою. Справжній сон про земні спогади вартував майже будь‑якої ціни, яку б могли заправити за нього власники магазину.
Але з цим доведеться зачекати. Того вечора мала відбутись Чорна меса, і участь у ній Баррента була обов'язковою.
Баррент залишив свій магазин об одинадцятій вечора. Він хотів прогулятись Тетрагідом, перш ніж піти на службу, яка розпочиналася опівночі.
Він вийшов із дому, не маючи жодного лихого передчуття. Однак перш ніж дістатися до Малого шабашу на Кірквуд‑Драйв, Баррент ледь не загинув через нелогічні і непередбачувані особливості життєвого устрою Омеги.

Розділ 7

Коли Баррент вийшов на прогулянку, вечір вже переходив у спекотну, сповнену задушливої вологи ніч. Щонайменший подих повітря не турбував темні вулички. Хоча Баррент був у легкій чорній сорочці, шортах і сандалях, він почувався так, ніби був загорнутий у товсту ковдру. Більшість мешканців Тетрагіду, окрім тих, які вже знаходились на шабашах, сховались у прохолоду будинків. Темні вулиці були майже безлюдними.
Баррент пішов повільніше. Люди, яких він зустрічав, поспішали до своїх домівок. У тому, як вони мовчки і швидко, незважаючи на спеку, розбігались, відчувалася паніка. Баррент намагався з'ясувати, у чому річ, але ніхто не зупинявся. Якийсь старий вигукнув на бігу:
– Тікай з вулиці, йолопе!
– Що сталось? – запитав його Баррент.
Старий щось нерозбірливо крикнув і поквапився далі.
Баррент йшов, нервово стискаючи зброю. Щось дійсно було не так, але він не мав уявлення, що саме. Наразі до найближчого прихистку, Малого шабашу, залишалось приблизно півмилі. Найкращим, що можна було вчинити, це продовжувати рухатися у цьому напрямку з усією можливою обережністю.
За кілька хвилин Баррент опинився сам серед будинків із щільно зачиненими дверима. Він пробирався серединою вулиці, тримаючи руку на кобурі зі зброєю і готуючись до нападу з будь‑якого боку. Можливо, це знову якесь особливе свято, на кшталт Дня прибуття. Можливо, за сьогоднішніми правилами здобиччю були Вільні громадяни. На такій планеті, як Омега, все здавалося можливим.
Баррент вважав, що готовий до будь‑якої несподіванки. Але біда прийшла звідки він не чекав.
Легенький вітерець сколихнув застояне повітря. Він затихав і здіймався знову, чимраз сильніше охолоджуючи гарячі вулиці. Вітер накочувався з боку гір і проносився вулицями Тетрагіду. Баррент відчув, як на грудях і спині у нього починає висихати піт.
Протягом кількох хвилин погода у Тетрагіді здавалась напрочуд приємною.
Але температура повітря далі продовжувала падати.
Вона опускалась доволі швидко. З далеких гірських схилів налітав холодний вітер, температура впала з двадцяти до якихось п'ятнадцяти градусів.
«Нічого собі – подумав Баррент, – треба якнайшвидше дістатися Шабашу».
Він прискорив кроки. Температура далі падала і вже опустилась нижче нуля. Перші ознаки паморозі з'явилися на вулицях.
«Мороз не може посилюватись далі», – подумав Баррент.
Але він помилився. Розлючений зимовий вітер подув вулицями, мороз посилився градусів до п'яти. Волога у повітрі почала перетворюватися на іній.
Промерзлий до кісток Баррент прожогом нісся порожніми вулицями. Штормовий вітер, який пере‑йшов у справжній буревій, тягнув і смикав його. Вулиці блищали від льоду, бігти стало небезпечно. Баррент посковзнувся і впав, йому довелося трохи стишити біг, щоб втримуватись на ногах. Температура все знижувалася, рвучкий вітер ревів, як розлючений звір.
Баррент побачив світло, яке пробивалось крізь щільно зачинені віконниці. Він зупинився і постукав, але зсередини не долинуло жодного звуку. Він зрозумів, що мешканці Тетрагіду ніколи нікому не допомагають, чим більше їх гине, тим більше шансів для уцілілих. Тож Баррент продовжував бігти, хоча йому здавалось, що його ноги перетворились на колоди.
Вітер ревнув ще жахливіше і град розміром із кулак посипався на землю. Баррент вже вибився із сил. Все, на що він наразі був спроможний, – це брести замерзлим білим містом, сподіваючись якось ді‑статися‑таки Малого шабашу.
Йому здавалось, він йшов годинами чи й роками. На якомусь перехресті Баррент минув притулені до стіни і вкриті памороззю тіла двох чоловіків. Вони зупинились і замерзли на смерть.
Він через силу змусив себе знову бігти. У боці кололо, ніби кинджалом, він вже не відчував ні рук, ні ніг. Незабаром мороз досягне його грудей, і це буде його кінцем.
Удари граду оглушили його. Баррент сам не помітив, як сталось так, що він лежав на крижаній землі, а жахливий вітер здував із його тіла останні крихти тепла.
У дальньому кінці вулички він побачив маленький червоний вогник Шабашу. Баррент повз до нього, рухаючись автоматично, майже не розраховуючи досягти мети, повз довго, а оманливий червоний вогник наче стояв на місці.
Але він вперто продовжував повзти і нарешті дістався до дверей Шабашу, піднявся на ноги і повернув дверну ручку.
Двері були зачинені.
Баррент з останньої сили постукав. За мить двері прочинились. Він побачив, як хтось подивився на нього, потому двері знову захряснулись. Він чекав, що вони таки відчиняться. Але намарне. Спливали хвилини, двері залишались зачиненими. Чого вони гаються? Баррент знову спробував стукати, втратив рівновагу і впав. Він у відчаї подивився на зачинений Шабаш і втратив свідомість.

* * *

Прийшовши до тями, Баррент виявив, що лежить на дивані. Двоє чоловіків розтирали йому руки і ноги, біля тіла він відчував тепло грілки. Над ним із тривогою схилилось широке засмагле обличчя дядька Інгемара.
– Почуваєтеся наразі краще? – запитав дядько Інгемар.
– Здається, так, – відповів Баррент, – чому ви так довго не відчиняли двері?
– Ми майже ніколи їх не відчиняємо, – пояснив священик, – це проти закону – допомагати незнайомцям у біді. Оскільки ви ще не приєдналися до Шабашу, то формально залишалися для нас чужим.
– Тоді чому ви нарешті мене пустили сюди?
– Мій помічник зауважив, що у нас наразі молиться парна кількість людей. А мусить бути непарна, бажано, щоб їхнє число закінчувалось на три. Там, де церковний і світський закони суперечать один одному, світський закон повинен поступитись. Тому ми вас впустили, незважаючи на постанову уряду.
– Якась дивна постанова, – сказав Баррент.
– Насправді не така вже й дивна. Як і більшість законів Омеги, вона створена для того, щоб стримати приріст населення. Омега – надзвичайно безплідна планета. Розумієте, постійне прибуття нових в'язнів збільшує населення, що дуже шкодить старожилам. Доводиться шукати засоби позбавлення від надлишку новачків.
– Це несправедливо, – обурився Баррент.
– Ви поміняєте думку, коли станете старожилом, – відповів Інгемар, – а через вашу затятість я впевнений, що ви ним таки станете.
– Можливо. Але що сталося? Температура знизилася, мабуть, десь на сорок градусів за п'ятнадцять хвилин.
– На сорок вісім, – уточнив дядько Інгемар, – все насправді дуже просто. Омега – це планета, яка ексцентрично обертається навколо подвійної зіркової системи. Нестабільність, як вважають, ще більше посилюється через своєрідний рельєф планети – розміщення гір і морів. У результаті маємо жахливий клімат, який характеризується раптовими бурхливими стрибками температури.
Помічник священника, маленький, самовдоволе‑ний чоловічок пояснив:
– Кліматичні умови Омеги відповідають крайній межі можливості виживання людини без підтримки штучними засобами. Якщо коливання між спекою і морозом було б ще хоч трохи сильнішим, людське життя тут би було неможливим.
– Це ідеальний світ для покарання новачків, – вдоволено сказав дядько Інгемар, – бувалі мешканці відчувають, коли наближається зміна погоди, і ховаються у приміщення.
– Це якісь пекельні умови, – сказав Баррент, на більше йому просто забракло слів.
– Добре сказано, – зрадів священик, – пекельні, і тому ідеально підходять для поклоніння Чорному. Якщо вам наразі краще, Громадянине Барренте, може продовжимо відправу?
За винятком обморожених пальців на ногах і руках, із Баррентом все було гаразд. Він кивнув і пішов за священиком і парафіянами до головного приміщення Шабашу.

* * *

Чорна Меса дала йому таке необхідне після всього щойно пережитого розслаблення. Нагрівшись на своєму місці на лаві, Баррент дрімав під супровід проповіді дядька Інгемара про необхідність щоденно чинити Зло.
– Поклоніння Злу, – проповідував дядько Інге‑мар, – не повинно обмежуватись лише понеділком. Навпаки! Пізнання і вчинення Зла повинно супроводжувати все ваше повсякденне життя. Не всім дано бути великими грішниками, але ніколи не слід збиватись з цього шляху. Невеличкі погані вчинки, здійснені протягом життя, накопичуються у гріховне ціле, найбільш приємне Чорному. Не потрібно ніколи забувати, що деякі з найбільших грішників, навіть самі демони, часто розпочинали з малого. Чи не розпочинав Трастус як скромний крамар, який обдурював своїх клієнтів, розважуючи рис? Хто б міг сподіватись, що цей простий чоловік перетвориться на кривавого вбивцю з провулку Торндайк? І хто міг уявити, що доктор Лоуен, син портового вантажника, колись стане головним авторитетом щодо застосування тортур? Наполегливість і благочестя дозволили цим чоловікам піднятися над природними перешкодами і зайняти видатне місце праворуч Чорного. І це доводить, що Зло є справою як бідних, так і багатих.
На цьому закінчилася проповідь. Баррент на хвилину прокинувся, коли було винесено й показано шановній громаді священні символи: кинджал із червоним руків'ям і гіпсову жабу. Потім він знову задрімав допоки неквапом зображували магічну пентаграму.
Зрештою церемонія наблизилася до кінця. Були проголошені імена демонів – служителів Зла: Баель, Форкас, Буер, Марчокас, Астарот і Бегемот. Була прочитана молитва для захисту від впливу Добра. Дядько вибачився за те, що не мав діви для жертвоприношення на Червоному вівтарі.
– У нас не вистачило коштів, – пояснив він, – на придбання діви‑пеонки з державним сертифікатом. Однак я впевнений, що ми зможемо здійснити повну церемонію наступного понеділка. Зараз мій помічник пройде поміж вас...
Помічник обійшов всіх з облямованою чорним тарілкою. Як і інші парафіяни Баррент пожертвував, не поскупившись. Йому здалося розумним вчинити так у цій ситуації. Дядько Інгемар був очевидячки роздратований тим, що не мав діви для жертвоприношення. Якщо його не заспокоїти, йому, чого доброго, вступить у голову пожертвувати кимось із своєї пастви, не розбираючи, діва це чи ні.
Баррент не захотів залишатися на спільні співі й танці громади. Коли нічна відправа закінчилась, він обережно виткнув носа на вулицю. Температура вже знову піднялася градусів до двадцяти, танули залишки снігу. Баррент потиснув руку священику і поспішив додому.

Розділ 8

Баррент по зав'язку був ситий сюрпризами Омеги. Він працював у своєму магазині, не віддаляючись від нього, й повсякчас пильнував, щоб не вскочити в якусь халепу. Він почав набувати характерного для омегіан вигляду – примружений підозріливий погляд скоса, рука на руків'ї зброї, напружені ноги, готові до миттєвої втечі. Як і в бувалих мешканців Омеги, у нього з'явилось шосте чуття – відчуття небезпеки.
Вночі, позамикавши двері й вікна і встановивши потрійну сигналізацію, Баррент лягав у ліжко і намагався згадувати Землю. Пробиваючись, наче в тумані, крізь закапелки своєї пам'яті, він знаходив дратівливі для себе натяки і фрагменти якихось картин. Широке шосе, яке вело ніби до самого сонця, райони величезного багаторівневого міста, округлі форми зоряних кораблів. Але картинки були розрізненими. Вони виникали на короткі частки секунди, потому зникали.
Суботній вечір Баррент провів разом із Джо, Денісом Фореном і своїм сусідом Темом Рендом. Покерний бізнес Джо процвітав, і він зміг грошима прокласти собі шлях до статусу Вільного громадянина. Форен був надто простуватий і відвертий для поді‑бних оборудок і досі залишався у статусі Мешканця. Але Тем Ренд пообіцяв, якщо Спілка вбивць прийме його заяву, найняти Форена своїм помічником.
Вечір розпочався доволі приємно, але закінчився як завжди, суперечкою про Землю.
– Послухайте, – говорив Джо, – всі ми знаємо, що таке Земля. Це комплекс гігантських плаваючих міст. Вони побудовані на штучних островах у різних океанах…
– Ні, міста розташовані на суші, – не погоджувався Баррент.
– На воді, – не вгавав Джо, – населення Землі повернулося до моря. У кожного є спеціальні адаптери кисню для дихання в солоній воді. Материки вже не використовуються. Море забезпечує все, що...
– Неправда, – сперечався Баррент, – я пам'ятаю величезні міста, і всі вони на суші.
Форен додав свого:
– Ви обидва помиляєтеся. Навіщо Землі ці міста? Вона їх позбулась кілька століть тому. Земля зараз є суцільним парком. У кожного є свій дім і кілька десятин землі. Ліси і джунглі вільно розростаються. Люди живуть у злагоді з природою, а не намагаються її підкорити. Ти згоден зі мною, Теме?
– Не зовсім, – висловив свою думку Тем Ренд, – міста ще залишились, але вони наразі під землею. Там розташовані великі підземні заводи і фабрики. Решта все так, як каже Форен.
– Більше немає фабрик, – уперто наполягав Форен, – у них немає потреби. Будь‑які товари, яких потребує людина, можуть бути виготовлені силою думки.
– Я кажу вам, – торочив своє Джо, – я пам'ятаю плаваючі міста! Раніше я мешкав у секторі Німу на острові Пасіф.
– Гадаєш, це щось доводить? – запитав Ренд, – я пам'ятаю, що працював на вісімнадцятому підземному рівні Нуево‑Чікаго. Моя квота праці становила двадцять днів на рік. Решту часу я проводив нагорі в лісах...
Форен не погоджувався:
– Ти помиляєшся, Теме. Там немає підземних рівнів. Я добре пам'ятаю, що мій батько був контролером третього класу. Наша родина щороку проходила кілька сотень миль. Коли нам щось було потрібно, варто було батькові це уявити, і воно з'являлось. Він пообіцяв навчити цьому мене, але, мабуть, так і не навчив.
Баррент підсумував:
– Одне ясно – хтось із нас помиляється.
– Це безумовно, – погодився Джо, – але питання в тому, хто ж із нас має рацію?
– Ми ніколи про це не дізнаємось, – сказав Ренд, – якщо не зможемо повернутися на Землю.
На цьому й закінчили дискусію.
Наприкінці тижня Баррент отримав ще одне запрошення від Магазину снів, цього разу більш наполегливе, ніж перше. Він вирішив взятись до виконання цього обов'язку того ж вечора. Він насамперед перевірив, яка наразі погода. Температура повітря перевищувала тридцять градусів. Але, знайомий із примхами місцевого клімату, Баррент спакував чималу сумку теплого одягу і вийшов із дому.
Магазин снів розташовувався в елітній частині міста на вулиці Смерті. Баррент зайшов досередини і опинився у невеликій, розкішно облаштованій приймальні. Прилизаний молодик за полірованим столом нагородив його штучною посмішкою.
– Чим можу вам бути корисним? – запитав юнак, – мене звуть Номіс Аркдраген, помічник менеджера, відповідальний за сновидіння.
– Я хотів би дещо знати про те, як це відбувається, – сказав Баррент, – як людина отримує сни, які саме сни, все таке інше.
– Звичайно, – відізвався Аркдраген, – ми вам все пояснимо, Громадянине...
– Баррент.
Аркдраген кивнув і перевірив ім'я за списком, який лежав перед ним. Він поглянув на Баррента і пояснив:
– Наші сни продукуються завдяки дії наркотиків на мозок і центральну нервову систему. Є багато препаратів, які дають бажаний ефект. Серед найбільш корисних: героїн, морфін, опій, кока, конопля і пейот. Все це продукти із Землі. З тих, які виробляються на Омезі: чорний повзун, нейс, манісі, тринаркотин, джедал і різні продукти групи кармоїдів. Всі вони сприяють виникненню снів.
– Я так зрозумів, що ви продаєте наркотики.
– Зовсім ні! – не погодився Аркдраген, – нічого такого вульгарного і грубого. У стародавні часи на Землі люди вводили собі наркотики. У результаті їхні видіння були випадковими за своєю природою. Ніхто ніколи не знав, що саме і коли йому примариться. Не було відомо, чи привидиться гарний сон, чи якесь жахіття, щось сумне чи радісне. Ця невпевненість усувається завдяки сучасному Магазину мрій. На сьогодні наші препарати ретельно вимірюються, змішуються і дозуються для кожної людини індивідуально. Існує абсолютна точність замовлених снів, починаючи від спокою нірвани чорного повзуна до різнокольорових галюцинацій пейота і тринаркотину і до сексуальних фантазій нейса і морфіна, і нарешті, до снів, спричинених кармоїдною групою, які відроджують пам'ять.
– Мене цікавлять саме сни, які відроджують пам'ять, – сказав Баррент.
Аркдраген нахмурився.
– Я б не рекомендував це для першого разу.
– Чому так?
– Сни про Землю є тривожнішими за будь‑які витвори уяви. Зазвичай доцільно для початку вибудувати толерантність до них. Я би порадив приємну сексуальну фантазію для першого разу. У нас на цьому тижні спеціальний розпродаж сексуальних фантазій.
Баррент похитав головою.
– У таких речах я надаю перевагу реальним відчуттям.
– Я б із вами посперечався, – із ледь помітною посмішкою зауважив помічник менеджера, – ви не повірите, якщо людина звикає до шалених переживань сексуальних фантазій, справжні відчуття не витримують жодного порівняння з ними.
– Мене це не цікавить, – відмовився Баррент, – я хочу сон про Землю.
– Але ви не маєте толерантності! – наголосив Аркдраген, – ви навіть не маєте залежності.
– А вона потрібна?
– Вона дуже важлива, – пояснив йому Аркдра‑ген, – а інколи буває й необхідною. Усі наші препарати формують звикання, як того вимагає закон. Розумієте, щоб дійсно цінувати наркотик, ви повинні виробити в себе потребу в ньому. Це надзвичайно посилює задоволення, не кажучи вже про підвищення толерантності. Тому я пропоную вам почати з сексуальних фантазій.
– Я хочу сон про Землю, – вперся Баррент.
– Та гаразд, – неохоче погодився Аркдраген, – але ми не несемо відповідальності за будь‑які травми, які в ході цього можуть виникнути.
Він повів Баррента довгим коридором. По обидва боки його були двері, за деякими з них Баррент чув притамовані стогони й задоволені зітхання.
– Випробувачі, – сказав Аркдраген без додаткових пояснень. Він привів Баррента до відчиненої кімнати в кінці коридору. Усередині сидів, читаючи книгу, веселий на вигляд бородатий чоловік у білому халаті.
– Добрий вечір, докторе Вейне, – привітався Аркдраген, – це Громадянин Баррент. Перший візит. Він наполягає на сні про Землю.
Аркдраген обернувся і вийшов.
– Гаразд, – сказав лікар, – я думаю, що ми зможемо з цим впоратися.
Він відклав свою книгу.
– Ляжте ось тут, Громадянине Баррент.
У центрі кімнати стояв довгий пересувний стіл. Над ним висів складний, як на вигляд, апарат. Попід стінами були розташовані скляні шафи, заставлені квадратними посудинами. Вони нагадували Бар‑ренту ті, в яких він зберігав свої антидоти.
Він ліг. Доктор Вейн насамперед провів загальний огляд, потім спеціальне визначення навіюваності, гіпнотичного індексу, реакції на одинадцять основних груп препаратів, схильності до судом і епілептичних припадків. Він записав отримані результати в журнал, поміркував над ними, підійшов до лабораторного столу і почав змішувати наркотики.
– Це, мабуть, небезпечно? – поцікавився Бар‑рент.
– Та наче воно не повинно вам зашкодити, – заспокоїв його доктор Вейн, – ви, здається, здоровий чоловік. Цілком здоровий, із низьким рівнем навіюваності. Звичайно, через кумулятивні алергічні реакції не можна виключати можливість епілепти‑чного нападу. Але гарантовано запобігти таким речам неможливо. Також можуть траплятись травми, які іноді призводять до божевілля або смерті. Дехто, дізнавшись про себе багато цікавого, застрягає у своєму сні і його не вдається звідти вилучити. Я гадаю, це також можна було б віднести до певної форми божевілля, хоча насправді це не так.
Лікар закінчив змішувати препарати і набрав суміш у шприц. У Баррента тим часом виникли серйозні сумніви щодо доцільності цієї авантюри.
– Може, краще відкласти цю спробу, – завагався він, – я не впевнений, що...
– Не переймайтесь, – заспокоїв його лікар, – у нас найкращий Магазин снів на Омезі. Спробуйте розслабитися. Напружені м'язи можуть призвести до судом.
– Я гадаю, пан Аркдраген мав рацію, – сказав Бар‑рент, – мабуть не слід обирати сон про Землю під час першого візиту. Він попереджав, що це небезпечно.
– Але зрештою, – промовив лікар, – що це за життя – без ризику? Крім того, найпоширенішими патологіями є ураження головного мозку і розрив судин. А ми маємо досить надійні засоби лікування в подібних випадках.
Він підніс шприц до лівої руки Баррента.
– Постривайте, я передумав, – захотів встати Баррент. Доктор Вейн спритно штрикнув голкою в руку Баррента.
– Ніхто не відмовляється від замовлення в Магазині снів, – пояснив він Барренту, – спробуйте розслабитися...
Баррент розслабився. Він лежав на спині і чув якийсь пронизливий свист у вухах.
Він спробував зосередитись на обличчі лікаря. Але воно раптом змінилось, стало старим, округлим, м'ясистим. Під підборіддям звисали складки жиру. Спітніле доброзичливе обличчя виглядало занепокоєним.
Обличчя належало Куратору п'ятого курсу.
Послухай, Вілле, – вмовляв Куратор, – ти повинен бути обережним. Потрібно навчитися стримувати свою вдачу. Це необхідно!
– Я знаю, сер, – погодився Баррент, – просто я такий злий через все це...
– Вілле, заради Бога!
– Гаразд, я буду стримуватись.
Він залишив приміщення університету і вийшов у місто. Це було фантастичне місто хмарочосів і багаторівневих вулиць, прекрасне місто, яке сяяло сріблястим полиском своїх будівель, амбітне місто, яке керувало величезною мережею країн і планет. Бар‑рент йшов третім пішохідним рівнем, все ще розлючено згадуючи Ендрю Теркалера.
Через Теркалера і його сміховинну заздрість заяву Баррента до Корпусу космічних досліджень було відхилено. Куратор нічого не міг із цим вдіяти – Те‑ркалер мав надто великий вплив на комісію з відбору. Минуло б цілих три роки, перш ніж Баррент зміг би подати заявку знову. Тим часом йому доведеться без діла сидіти на Землі. Усі його дослідження були призначені для позаземних розвідок. На Землі йому не було чого робити, а тепер космос був для нього закритий.
Теркалер!
Баррент залишив пішохідний рівень і став на швидкісний пандус, який рухався до району Сант. У кишені він стискав маленький пістолет. Зброя на Землі була поза законом. Він витратив на неї захмарні кошти.
Баррент зважився вбити Теркалера.
Напливали якісь гротескні обличчя. Сон втратив чіткість. Коли все знову прояснилося, Баррент виявив, що наставив свого пістолета на миршавого, косоокого хлопця, переляканий лемент якого раптом різко урвався.
Інформатор, безпристрасний і суворий, помітив злочин і повідомив поліцію.
Поліцейські у сірих мундирах взяли його під варту і повели до суду.
Суддя із засушеним, ніби пергаментним обличчям, засудив його до вічного заслання на планету Омега з обов'язковим стиранням пам'яті.
Потому сон перетворився на жахливий калейдоскоп. Баррент видирався на слизький стовп, ліз стрімким схилом, вибирався з якогось колодязя з гладенькими стінами. Його повсюди наздоганяв труп Теркалера з розірваними грудьми, який з обох боків підтримували безпристрасний інформатор і суд дя з пергаментним обличчям.
Баррент біг горами, вулицями, по дахах. Його переслідувачі наближались. Він заскочив у жовту напівтемну кімнату, захряснув і замкнув двері. Коли він обернувся, то побачив, що зачинився разом із трупом Теркалера. Червоно‑фіолетова пліснява вкривала зяючу рану на його грудях і понівечену голову. Труп потягнувся до нього, і Баррент вистрибнув у вікно.
– Виходьте, Барренте. Ви перебираєте час. Виходьте зі сну .
Барренту було ніколи дослухатись. Вікно перетворилося на жолоб, і він скотився по його відшліфованій поверхні на арену амфітеатру. Там крізь сірий пісок до нього підкрадався труп на цурпалках замість рук і ніг. Величезні трибуни були порожніми, лише суддя й інформатор сиділи поруч, спостерігаючи за тим, що відбувається.
– Він застряг. 
– Ну, я попереджав його... 
– Виходьте зі сну, Барренте. Це доктор Вейн. Ви на Омезі, у Магазині снів. Виходьте зі сну. Ще є час на те, щоб ви негайно себе витягнули звідти. 
Омега? Сон? Не було часу думати про це. Бар‑рент перепливав темне зловісне озеро. Суддя й інформатор пливли слідом за ним, тримаючи труп, з якого повільно облазила шкіра.
– Барренте! 
А тепер озеро перетворилося на густе желе, яке чіплялося до рук і ніг, заповнювало рот, а суддя й інформатор…
– Барренте! 
Баррент відкрив очі і опинився на пересувному ліжку в магазині снів. Доктор Вейн із дещо збентеженим виглядом височів над ним. Поруч була медсестра з підносом, на якому лежали шприц і киснева маска, позад неї стояв Аркдраген, витираючи піт із лоба.
– Я вже й не сподівався, що ви отямитесь, – зізнався доктор Вейн, – направду не сподівався.
– Він вибрався саме вчасно, – сказала медсестра.
– Я попереджав його, – сказав Аркдраген і вийшов із кімнати.
Баррент сів.
– Що трапилось? – запитав він.
Доктор Вейн знизав плечима.
– Важко сказати. Можливо, ви виявились схильним до кругової реакції, або іноді наркотики бувають не зовсім чистими. Але зазвичай такі речі не повторюються. Будьте впевнені, Громадянине Баррент, прийом наркотиків дуже приємний. Я сподіваюсь, другий раз вам сподобається більше.
Все ще не оговтавшись після першого разу, Бар‑рент був переконаний, що другого у нього не буде. Він у жодному разі не збирається наразитися на повторення цього жахіття.
– Я вже наразі залежний? – запитав він.
– О, ні, – заперечив доктор Вейн, – залежність виникає після третього чи четвертого візиту.
Баррент подякував йому і пішов. Він наблизився до столу Аркдрагена і запитав, скільки повинен заплатити.
– Нічого, – сказав Аркдраген, – перший візит безкоштовний.
Він із розумінням посміхнувся Барренту.
Баррент вийшов із Магазину снів і поквапився додому. Йому було над чим поміркувати. Наразі він уперше отримав доказ того, що здійснив умисне сплановане вбивство.

Розділ 9

Бути звинуваченим у вбивстві, якого ви не пригадуєте, – це одне, а згадати про вбивство, в якому вас звинувачували, – то зовсім інше. Таким доказам важко не повірити.
Баррент спробував розібратися зі своїми почуттями з цього приводу. До відвідування Магазину снів він не відчував себе вбивцею, незважаючи на те, що його звинувачувала в цьому земна влада. У гіршому випадку він міг подумати, що, можливо, вбив людину в нападі раптового неконтрольовано‑го гніву. Але сплановане і холоднокровно здійснене вбивство...
Чому він це зробив? Невже його жадоба помсти була настільки сильною, що подолала всі заборони, виховані в ньому земною цивілізацією? Мабуть, так. Він вбив, хтось повідомив про це, а суддя засудив його до висилки на Омегу. Він був вбивцею на планеті злочинців. Щоб успішно вижити тут, йому просто слід було піддатися своїм природним нахилам до вбивства.
Однак Барренту було надзвичайно важко це зробити. Він мав навдивовижу мало смаку до кровопролиття. У День Вільного громадянина він, хоча й вийшов на вулицю озброєним, не зміг змусити себе вбити жодного представника нижчих класів. Він не хотів вбивати. Це було смішним забобоном, враховуючи те, де він перебуває і хто він є, але це було саме так. Скільки б Тем Ренд або Джо не читали йому нотації щодо необхідності виконання ним обов'язків Громадянина, Баррент все ж вважав вбивство досить неприємною річчю.
Він звернувся по допомогу до психіатра, який заявив, що його відраза до вбивства має коріння в нещасливому дитинстві. Фобію ще більше ускладнив травматичний досвід у Магазині снів. Як наслідок, вбивство, це найвище соціальне благо, стало йому огидним. Психіатр сказав, що цей анти‑вбивчий невроз у такої людини, як Баррент, яка є надзвичайно пристосованою для опанування мистецтва вбивства, неминуче призведе до його власної загибелі. Єдиним виходом було витіснити невроз. Психіатр запропонував негайне лікування у санаторії для противників вбивства.
Баррент відвідав санаторій і почув, як божевільні пацієнти вигукують щось про добро, чесність, недоторканість життя й інші непристойності. Він не мав наміру приєднуватися до них. Можливо, він був хворий, але ж не настільки!
Друзі попереджали, що така пасивна поведінка доведе його до біди. Баррент погоджувався, але сподівався, що вбиваючи лише у разі необхідності, все ж уникне уваги високопосадовців, які слідкують за виконанням закону.
Кілька тижнів його план, здавалося, працював. Він ігнорував все настирливіші записки з Магазину снів і не відвідував Малий шабаш. Його бізнес процвітав, а вільний час Баррент проводив, вивчаючи вплив рідкісних отрут і практикуючись зі зброєю. Він часто думав про дівчину. У нього ще досі залишався пістолет, який вона йому позичила. Він замислювався, чи побачить її колись.
А ще він думав про Землю. З часу відвідування Магазину снів у його пам'яті почали виникати ніби випадкові спалахи спогадів, поодинокі картини – стара кам'яна споруда, могутні дуби, вигин річки за вербами. Ці неясні спогади наповнювали його майже нестерпною тугою. Як і у більшості мешканців Омеги, єдиним його справжнім бажанням було повернутися додому.
Але це бажання було нездійсненним.
Минали дні. Біда прийшла зненацька. Одного вечора, коли Баррент вже засинав, у його двері постукали з усієї сили. До нього увірвались четверо людей у мундирах і сказали, що він заарештований.
– За що? – запитав Баррент.
– Відсутність наркотичної залежності, – пояснив йому один із чоловіків, – у вас є три хвилини, щоб одягтися.
– Яким може бути покарання?
– Ви дізнаєтесь у суді, – сказав чоловік. Він підморгнув іншим охоронцям і додав, – але єдиний спосіб виправити підсудного – це його стратити. Еге ж?
Баррент одягнувся.

* * *

Розгалуженими заплутаними коридорами Департаменту юстиції його провели до однієї з кімнат. Кімната називалася Судом кенгуру на честь давнього англосаксонського судочинства. Навпроти знаходилась судова зала, яка теж у старовинному дусі мала назву Зоряна палата. Далі по коридору був Апеляційний суд.
Приміщення Суду кенгуру розділяла навпіл висока дерев'яна перегородка, оскільки за законами Омеги обвинувачений не повинен був бачити свого суддю і свідків, які надавали покази проти нього.
– Звинувачений, встаньте, – сказав голос за перегородкою. Голос був високий, рівний, без жодних емоцій. Вочевидь, він був штучно змінений якимось пристроєм. Баррент чув лише слова, особливості інтонації й вимови навмисно було нівельовано. Суддя таким чином зберігав анонімність.
– Вілле Барренте, – виголосив суддя, – вас поставлено перед цим судом за головним звинуваченням у незалежності від наркотиків і за додатковим звинуваченням у нехтуванні релігійним обов'язком. За додатковим складом злочину ми маємо заяву священика. За головним – свідчення Магазину снів. Чи можете ви спростувати будь‑яке з цих звинувачень?
Баррент, на мить замислившись, відповів:
– Ні, сер, не можу.
– Поки що, – продовжував суддя, – вашу непоштивість до релігії можна було б пробачити, оскільки це ви вперше припустились цього. Але незалежність від наркотиків є важким злочином проти держави Омеги. Безперервне вживання наркотиків – це невід'ємний привілей кожного Громадянина. Всім відомо, що привілеями потрібно користуватись, інакше вони будуть втрачені. Втратити наші привілеї означало б втратити наріжний камінь нашої свободи. Тому відмовлятись чи іншим чином нехтувати привілеями є рівнозначним державній зраді.
Настала пауза. Охоронці нетерпляче тупцювали на місці. Баррент, який вважав своє становище безнадійним, стояв і чекав на судове рішення.
– Наркотики служать багатьом цілям, – знову продовжував невидимий суддя, – мені не потрібно перераховувати їхні переваги для користувача. Але з точки зору представника держави я скажу вам, що залежне населення – це лояльне населення, наркотики – це головне джерело податкових надходжень, ці препарати є основою усього нашого способу життя. Крім того, я зауважу, що незалежна від них меншість невідворотно виявляється ворожою до омегіанських урядових установ. Я надаю вам це розлоге пояснення, Вілле Барренте, щоб ви могли краще зрозуміти вирок, який маєте отримати.
– Сер, – покаявся Баррент, – я помилявся, уникаючи наркоманії. Я не буду посилатись на незнання, бо мені відомо, що закон не визнає цього виправдан ня. Але я прошу вас покірно надати мені ще один шанс. Дозволю собі нагадати вам, сер, що набуття залежності й, таким чином, виправлення для мене ще є можливим.
– Суд визнає це, – сказав суддя, – і з цієї причини радий застосувати свої повноваження, які стосуються судового милосердя. Замість страти ви можете обирати між двома меншими покараннями. Перше – ви зазнаєте втрати правої руки й лівої ноги в спокуту за ваш злочин проти держави, але збережете життя.
Баррент скрикнув і запитав:
– Яким є інший вирок, сер?
– Інший вирок, не каральний, полягає в тому, що ви мусите пройти Суд випробуванням. І якщо витримаєте його, вас повернуть до попереднього статусу і місця в суспільстві.
– Я обираю Суд випробуванням, – зголосився Баррент.
– Дуже добре, – сказав суддя, – вирок набирає сили.
Баррента вивели із кімнати. Позаду він почув приховане хихотіння одного з охоронців. Баррент здивувався – невже він обрав неправильно? Чи може випробування бути гіршим за пряме каліцтво?

Розділ 10

На Омезі, зазвичай, не гаялись із виконанням судових вироків. Баррента негайно відвели до великої круглої кам'яної кімнати у підвалі Департаменту юстиції. Яскраве біле світло дугових ламп падало на нього з‑під високого склепіння стелі. З одного боку стіна була відсутня, щоб забезпечити огляд для глядачів. Ряди були майже заповнені, коли привели Баррента. Рознощики продавали судові програмки на сьогодні.
Якийсь час Баррент зоставався сам на кам'яній підлозі. Потому панель на одній із стін розсунулась, звідти викотилась якась невеличка машина.
Гучномовець оголосив:
– Пані й панове, будь ласка, увага! Вам належить стати свідками Судового процесу випробуванням 642‑BG223 між Громадянином Віллом Баррентом і GME 213. Займіть свої місця, будь ласка. Судові змагання розпочнуться за кілька хвилин.
Баррент оглянув свого суперника. Це була блискуча чорна машина напівсферичної форми, висотою майже чотири фути. Вона нетерпляче перекочувалась туди‑сюди на маленьких коліщатах. Червоні, зелені й бурштинові вогники спалахували у скляних заглибинах на її гладенькій металевій поверхні. Це збурило в Баррента неясний спогад про якусь істоту із земних океанів.
– Для тих, хто вперше відвідує нашу виставу, – промовляв гучномовець, – кілька слів задля роз'яснення. В'язень Вілл Баррент вільно обрав Суд випробуванням. Інструментом справедливості у цьому випадку є GME 213 – найкращий зразок здобутків креативної інженерної думки Омеги. Машина, або Макс, як називають її численні друзі й шанувальники, – це вбивча зброя зразкової ефективності, здатна застосовувати не менше двадцяти трьох способів вбивства, більшість з яких є надзвичайно болісними. Під час її застосування для випробування вона працює за випадковим принципом. Це означає, що Макс не має вибору щодо способу вбивства. Режими з двадцяти трьох можливих вибираються і відміняються випадково, з часом дії кожного від однієї до шести секунд.
Макс раптом рушив до центру кімнати, Баррент відступив.
– У межах можливості ув'язненого, – продовжував голос із гучномовця, – вимкнути машину, у цьому випадку ув'язнений виграє змагання і звільняється з повними правами і привілеями свого статусу. Спосіб вимкнення є різним для різних машин. Теоретично ув'язнений завжди має можливість перемогти. Практично це трапляється в середньому в трьох із половиною випадках зі ста.
Баррент звів погляд на ряди глядачів. Зважаючи на їхнє вбрання, всі вони, чоловіки й жінки, належали до привілейованих класів.
Раптом він помітив у передньому ряду дівчину, яка позичила йому пістолет у його перший день у Тетрагіді. Вона була такою ж прекрасною, якою він запам'ятав її, але жоден натяк на емоції не відбивався на її блідому обличчі. Дівчина пильно дивилася на нього із відвертим і відстороненим інтересом людини, яка спостерігає за рідкісним жуком.
– Змагання розпочато! – оголосив гучномовець.
У Баррента більше не було часу думати про дівчину, бо машина котилася просто на нього.
Він насторожено оминав її. Макс випустив тонке щупальце, кінець якого спалахував яскраво‑білим світлом. Машина підкотилась до Баррента, змусивши його притиснутись до стіни.
Раптом вона зупинилася. Баррент почув клацання перемикача. Щупальце зникло, і на його місці з'явилася шарнірна металева рука, яка закінчувалася кинджалом. Наразі рухаючись вже швидше, машина знову притиснула його до стіни. Рука кинулась наперед, але Баррент зумів ухилитися. Він почув, як ніж шкребе по каменю. Коли рука склалась, Баррент отримав можливість знову переміститися в центр кімнати.
Він зрозумів, що єдиний шанс відімкнути машину був у нього під час паузи, коли перемикач переводив її з одного режиму вбивства в інший. Але як відімкнути цю машину з суцільною, ніби панцир, поверхнею?
Макс знову наблизився, тепер його металева поверхня зблискувала тьмяно‑зеленою рідиною, в якій Баррент миттєво розпізнав контактну отруту. Напружений, ніби стиснута пружина, він обминав машину, намагаючись уникнути фатального дотику.
Машина зупинилась. Нейтралізатор змив її поверхню, очищаючи від отрути. Вона знову наближалася до нього, на цей раз без видимої зброї, мабуть, маючи намір просто протаранити його.
Баррент напружився. Він ухилився останньої миті, машина розвернулась. Баррент стояв, безпорадно біля стіни, машина, набираючи швидкість, мчала просто на нього.
І раптом зупинилась за лічені сантиметри. Перемикач клацнув. Макс висунув якийсь кийок.
«Ну, а це взагалі якесь знаряддя побутового садизму», – подумав Баррент. Але якщо так триватиме достатньо довго, він знесилиться, і машина зможе легко вбити його будь‑яким способом. Якщо він збирається на щось зважитись, краще зробити це одразу, поки ще в нього є сили.
Тим часом, як у його голові промайнули ці думки, машина замахнулась металевою рукою з кийком. Баррент не встиг зовсім ухилитись від удару. Кийок лупонув по лівому плечі, Баррент відчув, що його рука заніміла.
Макс знову перемикався. Баррент кинувся на гладеньку округлу спину машини. На самому верху він побачив дві крихітні дірочки. Сподіваючись, що це отвори для забору повітря, Баррент затиснув їх пальцями.
Машина непорушно вклякла на місці, публіка заревла. Баррент чіплявся за слизьку поверхню, намагаючись тримати пальці в отворах. Візерунок вогників на поверхні Макса змінювався – зелені зникли, переважали бурштинові, а згодом – червоні. Глибоке рівне гудіння перейшло в дике завивання.
Зненацька машина виставила трубки з додатковими отворами.
Баррент намагався закрити їх своїм тілом. Але машина, до якої несподівано повернулась активність, швидко крутнулась і скинула його. Він скочив на ноги і відбіг назад до центру арени.
Змагання тривало заледве п'ять хвилин, але Бар‑рент вже почувався виснаженим. Він намагався врятуватись від машини, яка зараз атакувала його широкою блискучою сокирою.
Коли рука Макса з сокирою замахнулась, Бар‑рент, замість того, щоб втікати, кинувся на нього. Він схопив руку машини обома своїми руками і відігнув її назад. Метал заскреготав, і Барренту здалось, що металевий шарнір піддається його зусиллям. Якщо він зміг би відірвати металеву руку, то, можливо, йому вдалось би вимкнути машину, принаймні, ця «рука» стала б його зброєю…
Макс раптом від'їхав назад. Баррент намагався втримати його «руку», але впав долілиць. Помах сокири зачепив його плече.
Баррент перекотився і подивився на глядачів. Йому кінець. Він прийме без спротиву черговий напад машини і нехай все на цьому скінчиться. Глядачі оплесками вітали Макса, який знову розпочав свою трансформацію в новий режим вбивства. Дівчина жестами щось підказувала Бар‑ренту.
Він намагався зрозуміти. Вона показувала йому, що потрібно щось перевернути і зламати.
Він більше не мав часу дивитися. Знесилений від втрати крові, Баррент, хитаючись, став на ноги і спостерігав, як машина готується до нападу. Він не дивився, яку зброю вона обрала, вся його увага зосередилась на коліщатах.
Коли машина ринулась до нього, Баррент кинувся під колеса.
Машина намагалася загальмувати і звернути вбік, але не встигла. Колеса накотилися на Баррента, машина сильно перехилилась назад. Баррент застогнав від удару. Підпираючи спиною машину він зібрав свої останні сили, намагаючись встати.
Якусь мить машина здригалась, коліщата її шалено крутилися. Потім вона перекинулась догори колесами. Баррент впав біля неї.
Коли він знову поглянув на машину, вона висувала якісь пристосування, щоб, опершись на них, перевернутися в нормальне положення.
Баррент кинувся на пласке черево машини і почав гепати по ньому кулаками. Це не допомогло. Він спробував відчепити одне з коліщат, але не зміг. Макс намагався перевернутися, щоб продовжити змагання.
Барренту кинулись в очі рухи дівчини. Вона ніби смикала за щось, наполегливо повторюючи цей рух.
Тільки тоді Баррент помітив біля одного з коліс невелику коробку з запобіжником. Він зламав кришку, зірвавши при цьому ніготь, і висмикнув запобіжник.
Машина застигла непорушно.
Баррент знепритомнів.

Розділ 11

На Омезі закон понад усе. Таємний і явний, релігійний і мирський, закон регулює дії всіх громадян, від найнижчих із найнижчих до найвищих із найвищих. Без закону неможливо було б забезпечити пільги для тих, хто його створює, закон є абсолютно необхідним. Без закону і суворого його дотримання життя на Омезі було б суцільним хаосом, де права людини могли б забезпечуватися лише настільки, наскільки вона сама особисто змогла б їх відстояти. Ця анархія означала б кінець омегіанського суспільства, і, зокрема, – кінець для старожилів із правлячого класу, які мають високий статус, але далеко не таку, як колись, силу й майстерність володіння зброєю.
Тому закон є необхідним.
Але Омега, з іншого боку, – це злочинне суспільство, загалом складається з людей, які порушили закони Землі. Зрештою у цьому суспільстві цінується сила. Це суспільство, в якому порушник закону займає панівне становище, суспільство, в якому злочини не тільки дозволяються, але й заохочуються, і навіть винагороджуються, суспільство, в якому порушника правил судять виключно за ступенем його успішності.
І це призвело до парадоксу злочинного суспільства з жорсткими законами, які потрібно порушувати.
Суддя, як і раніше, захований за перегородкою, пояснював усе це Барренту. Минуло кілька годин після закінчення Суду випробуванням. Баррента відвели до лазарету, де йому обробили рани. Здебільшого вони були незначними – два поламані ребра, глибока рана на лівому плечі, невеликі порізи і синці.
– Відповідно, – пояснював суддя, – закон слід водночас і порушувати, і дотримуватись його. Ті, хто ніколи не порушують закон, ніколи й не підвищать свій статус. Вони зазвичай гинуть так чи інакше, оскільки їм не вистачає необхідної для виживання ініціативи. Для тих, хто, як ви, порушує закони, ситуація дещо інша. Закон карає їх з невідворотною суворістю – якщо вони не зуміють уникнути цього .
Суддя зробив багатозначну паузу і продовжив:
– Найкращий взірець людини на Омезі – це людина, яка розуміє закони, цінує їх необхідність, знає про покарання за порушення, однак порушує їх – і досягає успіху! Це ідеальний злочинець і ідеальний омегіанин. І саме такі якості виявили ви, Вілле Бар‑ренте, вигравши Суд випробуванням.
– Дякую, сер, – сказав Баррент.
– Я хочу, щоб ви зрозуміли, – продовжував суддя, – що успіх при порушенні закону одного разу не означає, що вам вдасться досягти такого ж успіху вдруге. Шанси програти з кожним разом зростатимуть, так само, як і винагорода у разі успіху ставатиме все більшою. Тому я не раджу вам діяти необдумано під враженням набутого вами досвіду.
– Постараюсь, сер, – сказав Баррент.
– Гаразд. Ви отримуєте підвищення до статусу Привілейованого громадянина з усіма правами й обов'язками, які з цього випливають. Вам дозволяється вести свій бізнес, як і раніше. Крім того, вам надається безкоштовний тижневий відпочинок на Озері хмар, і ви можете поїхати туди з будь‑якою жінкою на ваш вибір.
– Перепрошую? – перепитав Баррент, – що ви сказали насамкінець?
– Відпочинок на тиждень, – повторив невидимий суддя, – з будь‑якою жінкою на ваш вибір. Це висока винагорода, тому що кількість чоловіків перевищує кількість жінок на Омезі в шість разів. Ви можете обрати будь‑яку незаміжню жінку, не зважаючи на її бажання. Вам надається три дні, щоб зробити вибір.
– Мені не потрібно три дні, – заявив Баррент, – я хочу обрати дівчину, яка сиділа в першому ряду серед глядачів. Чорняву дівчину із зеленими очима. Ви здогадуєтесь, кого я маю на увазі?
– Так, – дещо затримався із відповіддю суддя, – я знаю, про кого ви говорите. Її звуть Моера Ермайс. Я пропоную вам вибрати іншу жінку.
– На те є якісь причини?
– Ні. Але я вам би порадив вибрати краще когось іншого. Мій секретар буде радий надати вам список підхожих молодих панянок. Усі вони мають позитивні рекомендації. Серед них є кілька випускниць Жіночого інституту, в якому дівчата, як вам, можливо, доводилось чути, проходять дворічний курс опанування мистецтва гейші. Я особисто можу порекомендувати вам...
– Мій вибір – Моера, – сказав Баррент.
– Юначе, він помилковий.
– Я ризикну.
– Гаразд, – здався суддя, – ваша відпустка починається завтра о дев'ятій. Щиро бажаю вам удачі.

* * *

Охоронці вивели Баррента із судової зали і відвезли назад до магазину. Привітати його прийшли друзі, які вже не сподівались побачити Баррента живим. Вони прагнули почути детальну оповідь про Суд випробуванням, але Баррент наразі зрозумів, що таємне знання – це шлях до влади. Він розповів їм все лише в загальних обрисах.
Того вечора була ще одна причина для святкування. Заява Тема Ренда до Спілки вбивць нарешті була прийнята. Він, як і обіцяв, брав Форена на посаду свого помічника.
Наступного ранку Баррент відчинив двері магазину і побачив перед ними автомобіль, який надав йому на час відпустки Департамент юстиції. На задньому сидінні розташувалась красива і дуже роздратована Моера.
Вона одразу напала на Баррента:
– Ви при своєму розумі, Барренте? Ви вважаєте, що я маю час на подібні речі? Чому ви обрали мене?
– Ви врятували мені життя, – сказав Баррент.
– І ви уявили, що я вами зацікавилась? Ну, ні. Якщо ви почуваєте до мене вдячність, скажіть водієві, що передумали. Ви можете вибрати іншу дівчину.
Баррент похитав головою.
– Ви єдина дівчина, яка мене цікавить.
– Ви не поміняєте свого рішення?
– У жодному разі.
Моера зітхнула і відкинулася назад.
– Я справді  вас зацікавила?
– І не просто зацікавили, – сказав Баррент.
– Ну, якщо ви не змінюєте свого рішення, мені залишається змиритися з цим.
Моера відвернулася, але перш, ніж вона це зробила, Баррент встиг вловити у виразі її обличчя легкий натяк на посмішку.

Розділ 12

Озеро хмар було найкращим курортом Омеги. Всю зброю тут доводилось залишати на головних воротах. Жодні поєдинки не допускалися ні за яких обставин. Суперечки вирішував своєю волею найближчий бармен, а вбивство каралося негайною втратою статусу.
Тут були доступні всілякі розваги. Можна було подивитись змагання з фехтування, бій биків, травлю ведмедів або зайнятись спортом – плаванням чи альпінізмом. Вечорами відпочивальники танцювали в головній бальній залі, де скляні стіни відокремлювали мешканців від громадян, а громадян – від елітних класів. Тут були чудові нар‑кобари, які могли задовольнити будь‑які бажання найвигадливіших наркоманів і на додачу пропонували новомодні засоби для спроби. Для тих, хто полюбляє компанії, проводилися вечорами оргії щосереди і щосуботи в гроті Сатира. Для більш сором'язливих влаштовували таємні побачення в темних алеях поблизу готелю. Але найголовніше – тут можна було прогулюватися пологими пагорбами і тінистими лісами, звільнившись від напруги щоденної боротьби за існування в Тетрагіді.
Баррент і Моера мали сусідні кімнати із дверима поміж ними. Але першої ночі Баррент не зважився зайти в ці двері. Моера не давала жодним натяком зрозуміти, що хотіла б цього, а на планеті, де жінки мають легкий безперешкодний доступ до отрут, чоловікові доводилось подумати двічі, перш ніж нав'язувати свою компанію там, де на нього не чекають. Навіть власнику магазину протиотрути доводилося враховувати можливість запізнілого розпізнавання симптомів свого отруєння.
На другий день, піднявшись високо на пагорби, вони насолоджувались принесеними в кошику стравами на порослому травою схилі над сірим морем. Після обіду Баррент запитав Моеру, чому вона врятувала йому життя.
– Відповідь вам не сподобається, – сказала йому дівчина.
– Я однак хотів би це почути.
– Ну, ви виглядали таким до смішного вразливим у той день в офісі Товариства захисту жертв. Ваш жалюгідний вигляд викликав у мене бажання допомогти вам.
Баррент знічено кивнув.
– А вдруге?
– Того разу я мала певний інтерес до вас. Не романтичний, як ви вже зрозуміли. Я взагалі не схильна до романтики.
– У чому ж тоді полягав ваш інтерес? – зацікавився Баррент.
– Я сподівалась вас завербувати.
– Хотілось би дізнатись про це більше, – сказав Баррент.
Моера деякий час мовчала, не відводячи погляду зелених очей. Потому вимовила:
– Я не можу вам цього сказати. Я є членом організації. Ми шукаємо перспективних людей. Зазвичай ми розпочинаємо пошук безпосередньо з тюремних кораблів. Після цього рекрутери, такі як я, виходять на тих, хто може бути корисним для нас.
– Якого типу людей ви шукаєте?
– Не вашого, Вілле. Пробачте.
– Чому так?
– Спочатку я серйозно намірялась вас завербувати, – сказала Моера, – ви виглядали саме такою людиною, які нам потрібні. Потому я переглянула вашу справу.
– І?
– Ми не залучаємо вбивць. Іноді ми наймаємо їх для конкретної роботи, але не приймаємо в організацію. Існують певні пом'якшувальні обставини, які ми визнаємо, наприклад, самооборона. Але ми, за винятком зазначених випадків, вважаємо, що людина, яка вчинила умисне вбивство на Землі, нам не підходить.
– Я розумію, – сказав Баррент, – чи допомогло б, якби я сказав вам, що у мене немає звичного ставлення омегіан до вбивства?
– Я це знаю, – відповіла Моера, – якби це залежало від мене, я взяла б вас в організацію. Але це не моє рішення... Вілле, ви впевнені, що ви вбивця?
– Доводиться цьому вірити, – сказав Баррент, – мабуть так і є.
– Шкода, – сказала Моера, – організації потрібні люди з високим рівнем здатності до виживання, незалежно від того, чим вони займались на Землі. Я нічого не обіцяю, але подивлюсь, що я зможу зробити для вас. Було б добре, якби ви змогли дізнатися більше про те, чому ви вчинили вбивство. Можливо, були певні пом'якшувальні обставини.
– Можливо, – невпевнено вимовив Баррент, – я спробую це з'ясувати.
Того вечора, коли він вже майже засинав, Моера відчинила суміжні двері й увійшла до його кімнати. Струнка і тепла, вона прослизнула до нього в ліжко. Коли він хотів щось сказати, вона закрила йому рота своєю рукою. Баррент, якого життя навчило не випробовувати своє щастя, замовк.
Решта відпустки промайнула дуже швидко. Тема організації знову не виникала, але це компенсувалось до певної міри тим, що суміжні двері не залишались зачиненими. Нарешті, увечері на сьомий день Бар‑рент із Моерою повернулися до Тетрагіду.
– Коли я зможу побачити тебе знову? – запитав Баррент.
– Я зв'яжуся з тобою.
– Мене це не надто влаштовує.
– Це найбільше, що я можу пообіцяти, – сказала Моера, – перепрошую, Вілле. Я подивлюсь, що мені вдасться зробити щодо організації.
Барренту довелось цим вдовольнитись. Коли він знову опинився у своєму магазині, то так і не знав, де живе Моера і яку організацію вона представляє.

* * *

Повернувшись до своєї квартири, Баррент старанно намагався пригадати подробиці свого сновидіння у Магазині снів. Він згадав все: свій гнів на Теркалера, незаконну зброю, зустріч із Теркалером, труп, а потім інформатора і суддю. Залишалося неясним лише одне. Він не зміг пригадати самого факту вбивства, не зміг пригадати самого пострілу. Сон перервався, коли він зустрів Теркалера, і продовжувався знову після того, як той загинув.
Можливо, просто його підсвідомість заблокувала момент вбивства, але, можливо, відбулась якась провокація, виникла якась важлива причина того, що він вбив людину. Йому доведеться це з'ясувати.
Існували лише два способи отримати інформацію про Землю. Один був пов'язаний із жахливими видіннями у Магазині снів, Баррент вирішив більше туди не потикати носа. Іншим способом було вдатись до послуг скренінг‑мутанта.
Баррент відчував відразу до мутантів. Вони були зовсім іншою расою, і їхній статус недоторканих не був простим упередженням. Добре було відомо, що через мутантів часто передавались дивні невиліковні хвороби. Їх уникали, і це було взаємно. Вони жили у Кварталі мутантів, який був майже автономним містом у межах Тетрагіду. Громадяни із здоровим глуздом трималися подалі від їхнього кварталу, особливо із настанням темряви, всім було відомо, що мутанти мстиві.
Але лише мутанти мали здатність до скренінгу. У їхніх спотворених тілах зачаїлись незвичайні сили і таланти, дивні аномальні здібності, які нормальні люди зневажають вдень, але яких потай бояться вночі. Казали, що мутанти були особливо наближеними до Чорного. Дехто вважав, що великим мистецтвом Чорної магії, яким хизувалися священики, насправді володіють лише мутанти, але ніхто ніколи цього не говорив у присутності самих священиків.
Вважалось, що завдяки своїм надзвичайним здібностям мутанти пам'ятають про Землю набагато більше, ніж звичайні чоловіки і жінки. Вони не тільки пам'ятали Землю взагалі, але, зокрема, могли прослідкувати минулий життєвий шлях людини, зруйнувати стіну забуття і дізнатися, що з цією людиною насправді сталося.
Дехто вважав, що мутанти взагалі не мають жодних надзвичайних здібностей, а є просто хитрими шахраями, котрі живуть за рахунок довірливості людей.
Баррент вирішив з'ясувати все сам. Пізньої ночі, одягнений відповідним чином і озброєний, він вийшов зі своєї квартири і вирушив до Кварталу мутантів.

Розділ 13

Баррент йшов вузькими покрученими вуличками кварталу, не знімаючи руку зі своєї зброї. Він проштовхувався серед кульгавих і сліпих, повз гідроце‑фалів і мікроцефалів, повз жонглера, який тримав у повітрі на льоту дванадцять палаючих факелів за допомогою рудиментарної третьої руки, котра виростала з грудей. Продавці торгували одягом, амулетами й прикрасами, тягли візки із сумнівного вигляду неапетитною їжею. Він минув ряд яскраво пофарбованих борделів. Дівчата, скупчившись у вікнах, щось гукали до нього. Чотирирука шестинога жінка повідомила йому, що саме настав час для Дельфійських обрядів. Баррент відсахнувся від неї і ледь не наштовхнувся на жахливу гладку істоту, яка розщібнула блузку і виставила на показ вісім зморшкуватих грудей. Він оминув її, ледь не наскочивши на четвірку зрослих поміж собою сіамських близнюків, які дивилися на нього величезними скорботними очима.
Баррент повернув за ріг і мусив зупинитись. Високий обідраний дідуган із ковінькою перегороджував йому шлях. Чоловік був сліпий на одне око, рівна гладенька шкіра вкривала заглибину на його обличчі, де мало це око бути. Інше його око виблискувало гостро і сердито з‑під білої брови.
– Ви потребуєте послуг справжнього скренне‑ра? – запитав старий.
Баррент кивнув.
– Ходімо, – сказав мутант. Він завернув у якусь алею, Баррент йшов слідом, міцно вчепившись у руків'я зброї. Мутантам було заборонено законом носити зброю, але, як і цей старий, більшість із них мали важкі ціпки із залізним наконечником. На близькій відстані кращої зброї годі було й бажати.
Старий відчинив двері і закликав рукою Баррента заходити. Баррент затримався, пригадавши історії про довірливих громадян, які потрапляли до рук мутантів. Потім зняв зброю із запобіжника і зайшов всередину.
Наприкінці довгого коридору старий відчинив двері і провів Баррента в маленьку, тьмяно освітлену кімнатку. Коли очі звикли до темряви, Баррент розгледів фігури двох жінок, які сиділи за звичайним дерев'яним столом. На столі стояла миска з водою, у воду була занурена багатогранна скляна куля, розміром із кулак.
Одна із жінок була дуже стара і зовсім не мала волосся. Інша була молодою і гарною. Але коли Бар‑рент підійшов ближче до столу, то побачив, вражений, що її ноги з'єднані нижче колін перетинкою з лускатої шкіри, а ступні зрослись у рудиментарний риб'ячий хвіст.
– Щоб ви бажали, щоб ми відскренили для вас, Громадянине Барренте? – запитала молода жінка.
– Як ви дізнались моє ім'я? – здивувався Бар‑рент. Не отримавши відповіді, він сказав:
– Я хочу дізнатися про вбивство, скоєне на Землі.
– Чому ви хочете дізнатися про це? – запитала молода жінка, – невже влада не занесла його на ваш рахунок?
– Звісно, занесла. Але я хочу дізнатися, чому я це зробив. Можливо, були пом'якшувальні обставини. Можливо, я зробив це для самозахисту.
– Це важливо для вас? – запитала молода жінка.
– Я вважаю – так, – сказав Баррент. Він хвилину вагався, потім зізнався:
– Річ у тім, що в мене невротичне упередження щодо вбивства. Я б волів не вбивати. Тому я хочу з'ясувати, чому я вчинив убивство на Землі.
Мутанти перезирнулись. Старий усміхнувся і сказав:
– Громадянине, ми допоможемо вам усім, чим зможемо. У нас, мутантів, також є упередженість щодо вбивства, оскільки завжди убивають насамперед нас. Нам всім подобаються громадяни з неврозом упередження проти вбивства.
– Отже, ви відскрените моє минуле?
– Це не так просто, – застерегла його молода жінка, – здатність до скренінгу, яка є одним із кластерів псі‑здібностей, використовувати досить складно. Вона не завжди функціонує. І навіть коли функціонує, часто може налаштовуватись не на те, що нам потрібно.
– Я гадав, що всі мутанти можуть зазирати в минуле, коли їм заманеться, – сказав Баррент.
– Е, ні, – відповів йому старий, – це неправда. По‑перше, не всі ті, кого відносять до мутантів, є такими насправді. Майже будь‑яку деформацію чи аномалію тепер називають мутантизмом. Це стало зручним терміном для визначення кожного, хто не відповідає земним стандартам зовнішності.
– Але ж існують і справжні мутанти?
– Авжеж. Але є також різні типи мутантизму. У декого просто проявляються відхилення внаслідок радіаційного впливу: гігантизм, мікроцефалія тощо. Лише деякі з нас володіють бодай найменшими псі‑здібностями, хоча всі мутанти стверджують, що вони їх мають.
– Ви вмієте скренувати? – запитав його Баррент.
– Ні. Але Мила вміє, – сказав він, вказуючи на молоду жінку, – іноді в неї це виходить.
Молода жінка дивилася на скляну кулю в мисці з водою. Її бляклі очі були широко розплющені, її тіло з риб'ячим хвостом виструнчилось. Стара жінка її підтримувала.
– Вона починає щось бачити, – зауважив старий, – вода і скло їй потрібні лише для того, щоб зосередити увагу. З Мили добрий скренер, хоча іноді вона плутає майбутнє з минулим. Це збиває з пантелику і псує їй репутацію. Однак, цьому не можна зарадити. Щоразу, коли майбутнє відображується у воді, Мила повинна розповісти, що вона бачить. Минулого тижня вона сказала одному Хаджі, що він помре через чотири дні.
Старий посміхнувся:
– Ви б побачили вираз його обличчя.
– Вона побачила і те, як саме він помре? – запитав Баррент.
– Так. Від удару ножем. Бідний чоловік просидів вдома всі чотири дні.
– Його таки вбили?
– Звісно. Його вбила дружина. Рішуча пані, подейкують.
Барренту залишалось сподіватись, що його майбутнє Мила не побачить. Життя доволі важке і без прогнозів мутантів.
Нарешті вона підняла погляд від ограненого скла і сумно похитала головою.
– Я вам можу сказати дуже мало. Мені не вдалося побачити вчинене вами вбивство. Але я побачила кладовище, і на ньому надгробок ваших батьків. Це старий надгробний пам'ятник, встановлений, може, років двадцять тому. Кладовище розташоване на Землі на околиці містечка Янгерстун.
Баррент спробував пригадати, але ця назва для нього нічого не означала.
– Крім того, – сказала Мила, – я побачила чоловіка, який знає про вбивство. Він зможе розповісти вам про це, якщо захоче.
– Цей чоловік був свідком вбивства?
– Так.
– Це той чоловік, який доніс на мене?
– Не знаю, – сказала Мила, – я бачила вбитого, якого звали Теркалер, і біля нього стояв чоловік. Ім'я цієї людини Ілліарді.
– Він наразі тут на Омезі?
– Так. Ви можете знайти його просто зараз в Єфоріаторіумі на Малій Сокирній вулиці. Ви знаєте, де це?
– Я знайду, – сказав Баррент. Він подякував дівчині і запропонував плату, але вона відмовилася її взяти. Мила виглядала дуже збентеженою. Коли Бар‑рент виходив, вона вигукнула:
– Будьте обережні.
Баррент зупинився біля дверей і відчув, як крижаний холод стиснув йому груди.
– Ви бачили моє майбутнє? – запитав він.
– Лише трохи, – сказала Мила, – на кілька місяців наперед.
– Що саме ви бачили?
– Не можу навіть пояснити, – відповіла вона, – те, що я бачила – неможливо.
– І, що ж це було?
– Я бачила вас мертвим. І все‑таки ви зовсім не були мертвим. Ви дивилися на труп, який роз‑сипався на блискучі осколки. Але труп – це також були ви.
– Що ж це означає?
– Не знаю, – відказала Мила.
Єфоріаторіум виявився величезним, яскраво, але без смаку оздобленим закладом, який спеціалізувався на наркотиках і афродизіаках. Він обслуговував переважно пеонів і місцевих клієнтів.
Баррент почувався тут чужаком, коли йому довелось проштовхуватись крізь натовп, щоб розпитати офіціанта, як можна знайти чоловіка на ім'я Іл‑ліарді.
Офіціант вказав на лисого широкоплечого чоловіка в кутку, який сидів із чаркою танапікіти. Баррент підійшов до нього і назвав своє ім'я.
– Радий познайомитись із вами, сер, – відповів Ілліарді, виказуючи обов'язкову повагу Мешканця другого класу до Привілейованого громадянина, – чим можу прислужитись?
– Я хочу поставити вам кілька запитань про Землю, – сказав Баррент.
– Я мало пам'ятаю про неї, – сказав Ілліарді, – але розкажу все, що знаю.
– Ви пам'ятаєте людину на ім'я Теркалер?
– Авжеж, худорлявий хлопчина. Косоокий. Найнікчемніший із тих, кого я тільки знав.
– Ви були присутнім, коли його вбили?
– Ну, був. Це було перше, про що я згадав, коли зійшов з корабля.
– Ви бачили, хто його вбив?
Ілліарді виглядав спантеличеним.
– Ну, як – бачив. Я його і вбив.
Баррент змусив себе говорити спокійно і стримано:
– Ви впевнені в цьому? Ви точно впевнені?
– Звичайно, впевнений, – відповів Ілліарді, – і я буду сперечатись із будь‑ким, хто захоче приписати це собі. Я вбив Теркалера, а він заслуговував ще й на гірше.
– Після того, як ви вбили його, – запитав Бар‑рент, – чи ви бачили мене десь поблизу?
Ілліарді уважно подивився на нього, потім похитав головою.
– Ні, наче не бачив. Але я не можу бути впевненим. У мене в спогадах провал одразу після вбивства Теркалера.
– Дякую, – сказав Баррент і залишив Єфорі‑аторіум.

Розділ 14

Барренту було над чим поміркувати, але чим більше він думав, тим більше плутався. Якщо Ілліарді вбив Теркалера, то чому Баррента депортували до Омеги? Якщо припустились ненавмисної помилки, чому його не звільнили, коли виявили справжнього вбивцю? Чому хтось на Землі звинуватив його у злочині, якого він не вчиняв? І чому в його підсвідомості зберігається неправдивий спогад про той злочин?
У Баррента не було відповідей на ці запитання. Але він знав, що ніколи не відчував себе вбивцею. Тепер він мав певне підтвердження того, що він не вбивця.
Відчуття невинуватості все змінило для нього. Злочинний спосіб життя на Омезі викликав у нього відразу. Єдине, чого він хотів, це втекти звідси і повернутися до життя на Землі, яке належало йому по праву.
Але це було неможливим. День і ніч сторожовики кружляли над головою. Навіть якби був якийсь спосіб їх оминути, втекти все одно не вдалося б. Технологія омегіан сягнула лише двигуна внутрішнього згоряння, зоряними кораблями керували земляни.
Баррент продовжував працювати в магазині протиотрут, але його відстороненість від суспільного життя ставала все більш помітною. Він ігнорував запрошення Магазину снів, ніколи не відвідував жодних публічних страт, популярних серед місцевих мешканців. Коли збивались зграї натовпу, щоб піти трохи повеселитися в Кварталі мутантів, Баррент зазвичай посилався на головний біль. Він ніколи не приєднувався до полювання в День прибуття і брутально обійшовся з торгівельним агентом Клубу тортур. Візити дядька Інгемара не могли навернути його до релігії.
Баррент знав, що наривається на неприємності. Він їх очікував, і це його мало хвилювало. Зрештою, у порушенні законів Омеги не було нічого поганого – доки вдається уникати покарання.

* * *

Не минуло й місяця, як Баррент отримав шанс перевірити правильність такої поведінки. Одного разу, коли він йшов до свого магазину, якийсь чоловік наштовхнувся на нього в натовпі. Баррент відступився, але чоловік схопив його за плече.
– Як ти гадаєш, кого ти штовхнув? – запитав чоловік. Він був невисокий, але кремезний. Його одяг вказував на статус Привілейованого громадянина. П'ять срібних зірок на його зброї означали кількість вчинених ним дозволених вбивств.
– Я не штовхав вас, – сказав Баррент.
– Ти брешеш, любителю мутантів  .
Натовп навколо замовк, почувши смертельну образу. Баррент відступив і чекав. Чоловік вихопив зброю швидким, відпрацьованим рухом, але вона опинилась у нього в руці на незначну частку секунди пізніше, ніж спалахнув промінь із пістолета Баррента і просвердлив акуратний отвір у чоловіка між очима. Відчувши рух позаду, Баррент обернувся.
Двоє Привілейованих громадян діставали пістолети. Баррент вистрілив, блискавично приціли‑вшись, і сховався за рогом магазину. Понівечені тіла нападників гепнулись додолу. Від дерев'яного фасаду, пошкодженого кулею, відскочили тріски і хльоснули Баррента по руці. Він побачив четвертого чоловіка, який стріляв у нього з алеї. Баррент вбив цього чоловіка двома пострілами.
На цьому все скінчилось. За кілька секунд він убив чотирьох чоловік.
Хоча йому загалом був невластивий менталітет вбивці, Баррент почувався задоволеним і перебував у піднесеному настрої. Він стріляв лише для самозахисту і дав здобувачам статусу привід для роздумів, наступного разу вони не будуть зопалу стріляти по ньому. Обиратимуть собі легші цілі й облишать чіплятись до нього.
Повернувшись до свого магазину, він побачив, що на нього чекає Джо. Кредитний шахрай мав заклопотаний вигляд.
– Я сьогодні бачив, як ти фантастично володієш зброєю. Дуже красиво.
– Дякую, – сказав Баррент.
– Ти гадаєш, що ці здібності тобі допоможуть? Думаєш, що можна так просто порушувати закон?
– Поки що мені це вдається.
– Авжеж, але як ти вважаєш, скільки ще ти зможеш так протриматись?
– Скільки доведеться.
– У тебе немає шансів, – сказав Джо, – ніхто не може безкінечно продовжувати порушувати закон і уникати покарання. Навіть дитина в таке не повірить.
– У такому разі їм доведеться посилати по мою душу більш вправних хлопців, – вимовив Баррент, заряджаючи зброю.
– Ти не викрутишся, – попередив Джо, – зрозумій, Вілле, в них є безліч способів тебе дістати. Якщо закон переходить у наступ, ніщо його не зможе зупинити. І навряд чи тобі варто сподіватись на допомогу твоєї знайомої дівчини.
– Ти її знаєш? – запитав Баррент.
– Я всіх знаю, – ухилився від прямої відповіді Джо, – у мене є друзі в уряді. Мені відомо, що й про тебе там добре знають. Послухай мене, Вілле. Чи тобі жити надокучило?
Баррент похитав головою.
– Джо, ти можеш побачити Моеру? Ти знаєш, як її знайти?
– Можливо, – сказав Джо, – навіщо тобі?
– Я хочу, щоб ти їй дещо переказав, – попросив Баррент, – хочу, щоб ти сказав їй, що я не скоїв того вбивства, в якому мене звинувачували на Землі.
Джо подивився на нього.
– Ти при своєму розумі?
– Я знайшов чоловіка, який насправді це зробив. Це Мешканець другого класу на ім'я Ілліарді.
– Навіщо про це розпатякувати? – не зрозумів Джо, – немає сенсу втрачати вбивство зі свого рахунку.
– Не я вбив того чоловіка, – повторив Баррент, – хочу, щоб ти це сказав Моері. Ти зробиш це?
– Я їй передам, – пообіцяв Джо, – якщо зможу її знайти. Подумай над тим, що я тобі сказав. Можливо, у тебе ще є шанс щось виправити. Сходи до Чорної меси чи щось таке. Можливо, це допоможе.
– Мабуть так і зроблю, – сказав Баррент, – ти обіцяєш сказати їй?
– Я їй скажу, – повторив Джо і вийшов із магазину протиотрут, сумно похитавши головою.

Розділ 15

Через три дні в магазин до Баррента зайшов поважний немолодий вже чоловік. Він був високий, прямий, наче церемоніальний меч, що висів у нього при боці, мав на собі пальто з високим коміром, чорні штани і блискучі чорні черевики. З його одягу Баррент зрозумів, що цей чоловік займає високу посаду.
– Уряд Омеги надсилає вам вітання, – сказав чиновник, – я – Норінс Джей, заступник Міністра ігор. Я тут, як того вимагає закон, щоб повідомити вам особисто про вашу удачу.
Баррент запросив старого до своєї квартири. Але Джей, не відходячи від правил, вважав за краще залишитися в магазині.
– Щорічний розіграш лотереї відбувся минулої ночі, – сказав Джей, – ви, Громадянине Барренте, є одним із призерів. Вітаю вас.
– І який же мій приз? – запитав Баррент. Він чув про щорічну лотерею, але мав лише розпливчасте уявлення, в чому полягає її сенс.
– Приз, – сказав Джей, – це честь і слава. Ваше ім'я буде занесено до списку Почесних громадян. Запис про ваші вбивства буде збережений для нащадків. Окрім того, ви отримаєте від уряду нову лазерну
зброю, і згодом вам буде вручений посмертно Срібний знак сонця.
– Посмертно?
– Саме так, – підтвердив Джей, – Срібний знак сонця завжди присуджується посмертно. Це не применшує значення наданої почесті.
– Погоджуюсь із вами, маєте ще щось сказати?
– Як переможець у лотереї ви візьмете участь у символічній церемонії Полювання, яка знаменує собою початок щорічних Ігор. Полювання, як ви знаєте, уособлює спосіб життя Омеги. У Полюванні ми бачимо прояв усіх можливих драматичних переживань, підйомів і падінь, поєднаних із трепетом погоні і запалом боротьби. Навіть пеонам дозволено брати участь у Полюванні, адже це єдине свято, відкрите для всіх, яке символізує здатність простої людини піднятися над обмеженнями свого статусу.
– Якщо я правильно зрозумів, я один із тих, кого обрали за об'єкт Полювання.
– Так, – підтвердив Джей.
– Але ви сказали, що церемонія символічна. Чи це означає, що вбивати нікого не будуть?
– Ну, що ви! – обурився Джей, – на Омезі, зазвичай, символ і річ, яку він позначає, це одне і теж. Коли ми говоримо про Полювання, ми маємо на увазі справжнє полювання. Інакше це було б просто нікчемною виставою.
Баррент якусь мить оцінював ситуацію. Перед ним повстала не надто приємна перспектива. У поєдинку з кількома чоловіками він мав цілком вірогідну можливість вижити. Але щорічне Полювання, в якому брало участь все населення Тетрагіду, не залишало йому жодного шансу. Він повинен був передбачити таку можливість.
– Як саме мене обрали? – запитав він.
– Випадковим відбором, – сказав Норінс Джей, – жоден інший метод не був би чесним щодо Переслідуваних, які віддають своє життя заради звеличення слави Омеги.
– Я не вірю, що мене обрали зовсім випадково.
– Вибір був випадковим, – сказав Джей, – зрозуміло, зі списку підхожих кандидатур. Не кожен може бути Здобиччю на полюванні. Людина повинна продемонструвати значну ступінь майстерності, перш ніж Ігровий комітет включить її у списки на відбір. Бути Переслідуваним – це честь, яка не надається так просто.
– Я не вірю цьому, – сказав Баррент, – ви, урядовці, навмисно переслідуєте мене. Саме в цьому річ.
– Зовсім ні. Я можу запевнити вас, що ніхто в уряді не має проти вас жодної упередженості. Можливо, ви наслухались дурнуватих історій про мстивих чиновників, але вони не відповідають дійсності. Ви порушуєте закон, але цим ви дошкуляєте не уряду. Протистояння існує між вами і законом.
Холодні блакитні очі Джея спалахнули, коли він заговорив про закон. Спина напружилася, уста міцно стиснулись.
– Закон, – проповідував він, – є вищим за злочинця і суддю, він керує ними обома. Закон невідворотно і неухильно визначає законність чи протизаконність певних дій. Закон дійсно має власне життя, незалежне від обмеженого часом життя осіб, які йому служать. Закон регулює кожен аспект людської поведінки, тому в тій же мірі, наскільки людська особистість формується законом, настільки й закон набуває властивостей людської особистості. І як людська особистість він має певні людські риси. Для громадянина, який дотримується закону, він є далеким і непомітним. Але якщо хтось нехтує ним і порушує його, закон виходить із свого затхлого склепу і вирушає на пошуки відступника.
– І саме тому я був обраний для Полювання?
– Звичайно, – підтвердив Джей, – якби вас не обрали таким чином, ревний і невсипущий закон знайшов би інший засіб, використав би будь‑які інструменти, які є в його розпорядженні.
– Дякую, що попередили, – сказав Баррент, – скільки часу у мене є до початку Полювання?
– До світанку. Тоді Полювання розпочинається і закінчується на світанку наступного дня.
– Що буде, якщо мене не вб'ють?
Норінс Джей злегка посміхнувся.
– Таке трапляється нечасто, Громадянине Бар‑ренте. Я впевнений, що це не повинно вас хвилювати.
– Але ж інколи це трапляється?
– Так. Ті, хто виживає на Полюванні, автоматично стають учасниками Ігор.
– А якщо я залишусь живим після Ігор?
– Не вигадуйте, – дружнім тоном застеріг Джей.
– Але якщо таке все ж станеться?
– Не переймайтесь, Громадянине, не станеться.
– Однак я все ж хотів би знати, що станеться в такому разі.
– Ті, хто залишився живим після Ігор, знаходяться поза законом.
– Звучить заманливо, – сказав Баррент.
– Насправді це не так. Закон, навіть найбільш жорстокий, все‑таки вас захищає. Ваші права можуть бути обмеженими, але закон гарантує їх дотримання. Саме через закон я не вбиваю вас просто на місці, тут і зараз.
Джей розкрив долоню, і Баррент побачив у ній маленький однозарядний пістолет.
– Закон встановлює межі і визначає поведінку злочинця і правоохоронця. Безперечно, наразі законом визначено, що ви повинні померти. Але всі люди смертні. Закон своєю силою дає вам час підготуватись до смерті. У вас є щонайменше день, а без закону не було б і цього.
– Що станеться, – запитав Баррент, – якщо я залишусь живим після Ігор і опинюсь поза законом?
– Поза законом існує лише сам Чорний, – виголосив Норінс Джей, – той, хто виходить за рамки закону, належить йому. Але краще померти тисячу разів, ніж потрапити живим у руки Чорного.
Баррент давно відкинув релігію Чорного як забобонну нісенітницю. Але тепер, коли він слухав сповнені щирої віри слова Джея, його почав брати сумнів. Можливо, є різниця між звичним поклонінням Злу і фактичним існуванням самого уособлення Зла.
– Але якщо вам пощастить, – сказав Джей, – вас вб'ють швидко. Зараз, насамкінець, я додам ще кілька останніх вказівок.
Продовжуючи тримати однією рукою свій пістолет, Джей вільною рукою потягнувся до кишені і витягнув червоний олівець. Швидким натренованим рухом він зробив олівцем позначки на щоках і лобі Баррента.
– Я позначив вас як одного із Переслідуваних, – пояснив Джей, – знаки Полювання не видаляються. Ось ваш лазерний пістолет, наданий урядом.
Він дістав зброю з кишені і поклав її на стіл.
– Полювання, як я вам вже казав, починається на світанку. Будь‑хто може вбити вас із того часу, окрім іншого Переслідуваного. Ви можете вбивати у відповідь. Але я раджу робити це з максимальною обережністю. Звук і спалах зброї часто видають Пе‑реслідуваного. Якщо ви спробуєте переховуватись, переконайтесь, що у вас є запасний шлях для втечі. Пам'ятайте, що є багато людей, які знають Тетрагід краще за вас. Затяті мисливці за багато років дослідили всі можливі схованки, більшість Переслідуваних потрапляють у пастку протягом першої ж години свята. Удачі, Громадянине Барренте.
Джей підійшов до дверей. Він відчинив їх і нао‑станок знову звернувся до Баррента.
– Я можу додати, що існує один, хоча навряд чи можливий, спосіб збереження свого життя і свободи під час Полювання. Але, оскільки це заборонено, я не можу вам сказати, в чому він полягає.
Норінс Джей вклонився і вийшов.

* * *

Кілька разів умившись, Баррент переконався, що червоні знаки Полювання на обличчі справді не змиваються. Увечері він розібрав лазерну зброю, яку надав йому уряд, і оглянув всі її частини. Як він і підозрював, вона була несправною. Він облишив її, віддавши перевагу своїй власній.
Баррент підготувався до Полювання, поклавши в невеличкий рюкзак їжу, воду, котушку мотузки, ніж, додаткові боєприпаси і запасний пістолет. Він, не знати з якої причини, чомусь досі сподівався, що Моера і її організація останньої хвилини надішлють йому звістку про виправдання.
Але дива не сталось. За годину до світанку Бар‑рент одягнувся і залишив магазин антидотів. Він не уявляв, що роблять інші Переслідувані, але вже обрав для себе місце, де збирався переховуватись від Мисливців.

Розділ 16

Високопосадовці Омеги добре знають, що поведінка Переслідуваного відрізняється від поведінки людини в звичайних обставинах. Якби Переслідуваний розглядав Полювання як абстрактну проблему, він зміг би зробити певні більш‑менш корисні для себе висновки. Але типовий Переслідуваний, яким би видатним не був його інтелект, не може міркувати відсторонено. Адже на нього полюють. Його охоплює паніка. Йому здається, що для нього найбезпечнішим є віддалитися на чим більшу відстань і сховатися на чим більшу глибину. Він втікає якомога далі від дому, заглиблюється в землю по підземних лабіринтах каналізації й водогону. Він обирає темряву замість світла, безлюдні закапелки замість переповнених натовпом місць.
Такий тип поведінки добре відомий досвідченим Мисливцям. Зрозуміло, що вони ведуть пошуки насамперед у темних, глухих закутках, у підземних ходах, у закинутих складах і будинках. Тут вони здебільшого і знаходять Переслідуваних.
Баррент про це здогадувався, тому відкинув перше інстинктивне бажання заховатися у хитросплетінні підземних комунікацій Тетрагіду. Натомість за годину до світанку він попрямував до великої, яскраво освітленої будівлі, де розміщувалося Міністерство ігор.
У вестибюлі нікого не було. Баррент швидко увійшов, поглянув на вказівник і піднявся сходами на третій поверх. Він минув із десяток дверей кабінетів і нарешті зупинився біля таблички «Норінс Джей, заступник Міністра ігор». Якусь мить Баррент прислухався, потім відчинив двері і переступив поріг.
З рефлексами у Джея було все гаразд. Перш, ніж Баррент увійшов у двері, старий помітив на його обличчі червоні знаки Полювання, відкрив шухляду і потягнувся до зброї.
Баррент не хотів убивати старого. Він шпурнув у Джея виданий урядом пістолет і влучив йому просто в лоба. Заступник Міністра хитнувся до стіни і сповз по ній на підлогу.
Нахилившись над ним, Баррент перевірив його пульс, щоб переконатись, що старий живий. Він зв'язав заступника Міністра і заштовхав його під письмовий стіл. Переглянувши шухляди, знайшов табличку «НАРАДА – НЕ ТУРБУВАТИ», повісив її зовні на двері і зачинив їх. Потім сів за стіл із своєю власною зброєю напоготові і почав чекати розвитку подій.
Настав світанок, над Омегою піднялося закрите імлою сонце. З вікна Баррент спостерігав за натовпом на вулицях. У місті панувала метушлива карнавальна атмосфера, святковий гомін час від часу зненацька перекривався шипінням лазерного променю або відлунням пострілу кульової зброї.
До полудня Баррент залишався непоміченим. Визираючи крізь вікно, він визначив, яким чином у разі небезпеки можна буде дістатись даху. Тобто забезпечив собі запасний шлях до втечі, як радив йому вчора заступник Міністра.
Незабаром Джей прийшов до тями. Трохи пововтузившись із мотузками, якими був зв'язаний, він заспокоївся і нишком лежав під столом.
Вже вечоріло, коли хтось постукав у двері.
– Міністре Джей, можна увійти?
– Не зараз, – відповів Баррент, намагаючись наслідувати голос Джея.
– Я гадав, вас зацікавить статистика полювання, – сказав чоловік через двері, – поки що Громадяни вбили сімдесят три Переслідуваних, вісімнадцять ще залишилося. Це значно кращий результат порівняно з минулим роком.
– Так, гаразд, – відповів Баррент.
– Відсоток тих, хто ховався в каналізаційній системі, був цього року вищим. Кілька чоловік намагалися перехитрити Мисливців, залишившись вдома. Решту переслідують у звичайних для переховування місцях.
– Чудово, – сказав Баррент.
– Жоден досі не зважився прориватись, – сказав чоловік, – навіть дивно, що Переслідуваним це не так часто спадає на думку. Але, звичайно, це звільняє нас від необхідності застосовувати машини.
Баррент замислився над словами чоловіка. Прориватись? Куди це можна прориватись? І для чого використовуються машини?
– Ми вже підбираємо кандидатури для Ігор, – додав чоловік, – я хотів би узгодити з вами список.
– Покладаюсь на вашу думку, – відгукнувся Бар‑рент.
– Так, сер, – сказав чоловік. За мить Баррент почув, як віддаляються його кроки. Йому здалось, що той чоловік міг щось запідозрити. Розмова тривала занадто довго, треба будо припинити її раніше. Можливо, краще перебратись в інший кабінет.
Тільки він встиг про це подумати, як у двері почали грюкати.
– Що там таке?
– Громадський комітет пошуку, – відповів басовитий голос, – будь ласка, відкрийте двері. У нас є підстави вважати, що у вас там переховується Переслідуваний.
– Дурниці, – заперечив Баррент, – ви не маєте права сюди заходити. Це урядова установа.
– Маємо, – наполягав басовитий голос, – кожне приміщення, офіс чи будинок відкриті для громадян у день Полювання. Ви відчиняєте?
Баррент тим часом підійшов до вікна, відчинив його і знову почув грюкіт. Він двічі вистрілив у двері, щоб збити переслідувачів з пантелику, і виліз через вікно.

* * *

Баррент одразу побачив, що дахи Тетрагіду виглядали ідеальним місцем для Переслідуваних, але саме тому Переслідуваному не варто було тут з'являтись. Лабіринт тісно притулених один до одного дахів, димоходів і шпилів, здавалося, був призначений для того, щоб заплутувати погоню, але на дахах вже були люди. Вони загукали, побачивши Баррента.
Він кинувся навтьоки. Мисливці бігли за ним, інші обходили його з боків. Він перестрибнув двометровий проміжок між будівлями, встиг утримати рівновагу на крутому похилому даху і переліз на його протилежний схил.
Паніка додала Барренту швидкості. Він залишив Мисливців далеко позаду. Якби йому вдалося зберігати такий темп ще хвилин десять, Баррент отримав би значну перевагу. Тоді він зміг би залишити дахи і знайти краще місце для переховування.
Баррент наблизився ще до одного широкого проміжку між будівлями і, не вагаючись, стрибнув. Його права нога провалилась через стару черепицю аж до стегна. Він підтягнувся на руках, намагаючись її визволити, але не зміг знайти опори на крутому схилі крихкого даху.
– Он він!
Обома руками Баррент хапався за черепицю. Мисливці знаходилися майже на відстані пострілу. Через застряглу ногу він міг стати легкою мішенню.
Коли переслідувачі з'явились на сусідній будівлі, Баррент встиг виламати чималий отвір у даху. Він витягнув ногу, потім, не знайшовши з цієї ситуації іншого виходу, стрибнув у діру.
Якусь мить Баррент летів униз, потім приземлився – спершу на стіл, який розвалився під ним, далі на підлогу. Він підвівся і побачив, що опинився у вітальні якогось Хаджі. Старенька бабуся сиділа в крі‑слі‑гойдалці за два кроки від нього. Заціпенівши від жаху, вона автоматично продовжувала гойдатись.
Баррент почув, як Мисливці видираються на дах. Він пробіг кухнею, вискочив у задні двері, пробрався через подвір'я, плутаючись у мотузках із білизною, і перескочив через низький живопліт. Хтось вистрелив у нього з вікна другого поверху. Подивившись вгору, він побачив хлопчика, який намагався прицілитись із заважкої для нього зброї. Мабуть, батько заборонив йому полювати поза межами дому.
Опинившись на вулиці, Баррент мчав, поки не дістався якоїсь алеї. Місце виглядало знайомим. Він зрозумів, що перебуває у Кварталі мутантів, неподалік від будинку Мили.
Почувши крики Мисливців десь далеко позаду, він добіг до будинку Мили і побачив відчинені двері.
Вони були тут всі разом: одноокий чоловік, лиса старенька і Мила – і не виказали здивування, коли Баррент зайшов.
– Значить, вони обрали вас у лотереї, – сказав старий, – ну, ми знали, що таке станеться.
Баррент запитав:
– Мила побачила у воді?
– Не було такої потреби, – сказав старий, – це можна було легко передбачити, знаючи, що ви за людина. Сміливий, але не жорстокий. У цьому всі ваші проблеми, Барренте.
Старий не притримувався обов'язкової форми звертання до Привілейованого громадянина, що було виправдано за таких обставин.
– Я рік за роком бачив, як відбуваються подібні речі. Ви б не повірили, скільки молодих людей, таких як ви, з'являлись у цій кімнаті, ледь переводячи подих, тримаючи зброю так, ніби вона важить цілу тонну, в той час, як Мисливці наступали їм на п'яти. Вони очікували, що ми допоможемо їм, але мутанти не люблять вплутуватись у неприємності.
– Замовкни, Деме, – сказала старша жінка.
– Я гадаю, ми вам допоможемо, – вимовив Дем, – Мила хоче це зробити з власних причин.
Його рот викривала сардонічна посмішка.
– Ми з матір'ю відмовляли її, але вона наполягла. І оскільки вона єдина з нас має здібності до скренінгу, ми мусимо дозволити їй чинити так, як вона вирішила.
Мила попередила:
– Навіть за умови, що ми допоможемо вам, є дуже мало шансів, що ви не загинете під час Полювання.
– Якщо мене вб'ють, – сказав Баррент, – то як же здійсниться ваше передбачення? Пам'ятаєте, ви бачили, як я дивився на свій власний труп, який розлетівся на блискучі осколки.
– Я пам'ятаю, – сказала Мила, – але ваша смерть не змінить передбачення. Якщо це не трапиться з вами за цього життя, воно просто наздожене вас у іншому втіленні.
Це не потішило Баррента. Він запитав:
– Що мені наразі робити?
Старий подав йому оберемок ганчір'я.
– Одягніть це на себе, а я попрацюю над вашим обличчям. Ви, друже мій, станете мутантом.

* * *

Невдовзі Баррент знову опинився на вулиці. Він був одягнений у лахміття. Під ним він тримав зброю, а у вільній руці – кухоль для жебракування. Старий досконало попрацював із рожево‑жовтим пластиком. Чоло Баррента тепер жахливо роздулось, розплесканий ніс ледь не торкався вилиць. Форма його обличчя змінилась, знаки Полювання були приховані.
Загін Мисливців пробіг поруч, навіть не глянувши в його бік. У Баррента почала з'являтись надія на порятунок. Він виграв такий цінний для нього час. Останні промені повитого імлою сонця Омеги зникали за обрієм. Ніч давала йому додаткові переваги, і, якщо пощастить, він зможе ховатись від Мисливців до світанку. Після цього, звичайно, треба було пережити ще й Ігри, але Баррент не планував брати в них участь. Якщо його маскування виявиться достатньо надійним, щоб захистити його від цілого міста Мисливців, то його не зможуть знайти і тоді, коли забажають примусити до участі в Іграх.
Може, після закінчення свята він знову матиме змогу з'явитися в суспільстві Омеги. Цілком можливо, якщо йому вдасться пережити Полювання і уникнути Ігор, він отримає особливу винагороду. Таке зухвале й успішне порушення закону мало бути варте нагороди...
Баррент побачив ще одну групу Мисливців із п'ятьох чоловіків. Серед них був і Тем Ренд, суворий і гордий, у новому мундирі Вбивці.
– Гей, ти! – гукнув один із мисливців, – тут не пробігав Переслідуваний?
– Ні, Громадянине, – сказав Баррент, покірно схиливши голову і тримаючи напоготові зброю під лахміттям.
– Не слухайте його, – зауважив інший з чоловіків, – ці кляті мутанти ніколи не говорять нам правди.
– Давайте пошукаємо, – запропонував ще один. Група відійшла, але Тем Ренд залишився чекати на них на місті.
– Ти справді не бачив, щоб хтось із Переслідуваних тут пробігав? – запитав Ренд.
– Справді, Громадянине, – відповів Баррент, побоюючись, що Ренд впізнає його. Він не хотів його вбивати, а окрім того і не був впевнений, що йому б це вдалось – рефлекси Ренда були просто блискавичними. Однак зараз свій лазерний пістолет Ренд тримав в опущеній руці, тоді як зброя Баррента вже була наставлена на Ренда. Ця перевага в частку секунди могла б бути вартою високої швидкості і точності Ренда. Але якби до цього дійшло, подумав Баррент, це, мабуть, закінчилось би нічиєю – вони, більш ніж ймовірно, повбивали б один одного.
– Ну, – промовив Ренд, – якщо ти побачиш когось із Переслідуваних, скажи їм, щоб не маскувались під мутантів.
– Чому?
– Цей трюк довго ніколи не працює, – продовжував спокійно говорити Ренд, – він дає приблизно годину перепочинку. Потім інформатори викривають Переслідуваного. Якщо б на мене полювали, я міг би скористатись маскуванням під мутанта. Але не висиджувався б на бордюрі, а спробував прорватись з Тетрагіду.
– Ви б на це зважились?
– Авжеж, кілька Переслідуваних щороку втікають у гори. Звичайно, чиновники не розповідають цього, тому більшість громадян про це не знає. Але у Спілці вбивць зберігається документація про всі трюки і прийоми Переслідуваних і про їхні втечі за весь час також. Це частина нашої роботи.
– Дуже цікаво, – сказав Баррент. Він розумів, що Ренд впізнав його, незважаючи на маскування. Тем був гарним сусідом – і, мабуть, поганим вбивцею.
– Звичайно, вирватись із міста непросто. І навіть коли людина вибереться звідси, це ще не означає, що вона вже вільна. Є ще Мисливський патруль за межами міста і навіть гірше за це…
Ренд різко замовк. До них поверталась група Мисливців. Ренд пішов із ними.
Після того, як Мисливці його минули, Баррент встав. Ренд дав йому гарну пораду. Без сумніву, декому вдавалось втекти з міста. Життя в безплідних горах Омеги мало б бути надзвичайно важким, але будь‑які труднощі кращі за смерть.
Якщо вдасться дістатись до міських воріт, йому доведеться стерегтись Мисливських патрулів. А Тем ще згадував про щось гірше. Баррент замислився, що б це могло бути? Можливо, спеціально навчені гірські Мисливці? Нестійкий клімат Омеги? Небезпечна флора і фауна? Шкода, що Ренду довелось перервати розмову.
З настанням темряви Баррент досяг Південних воріт. Зігнувшись в три погибелі, він пошкандибав до сторожового загону, який охороняв вихід із міста.

Розділ 17

Сторожа не чинила жодних перешкод. Цілі родини мутантів втікали з міста, шукаючи безпечного місця серед гір, допоки не закінчиться шалене Полювання. Баррент приєднався до однієї з таких груп і незабаром опинився в передгір'ї за милю від Тетрагіду.
Мутанти зупинилися і стали тут табором. Бар‑рент продовжував йти далі й близько опівночі почав підійматись скелястим схилом однієї з найвищих гір. Він був голодний, але прохолодне чисте повітря бадьорило його. Баррент почав вірити, що залишиться живим після Полювання.
Він здалеку зачув галасливу групу Мисливців, які теж сходили на гору, без зусиль непомітно обійшов їх у темряві і продовжив підніматися. Незабаром стало чутно лише завивання вітру в скелях. Була вже, мабуть, друга година ночі, залишалось лише три години до світанку.
Розпочався дощ, спочатку дрібний, потім він перейшов у холодну грозову зливу з яскравими спалахами блискавки і гуркотінням грому. Це була звичайна, цілком очікувана для Омеги погода. Баррент знайшов притулок у неглибокій печері і вважав, що йому ще й пощастило – було б гірше, якби зненацька вдарив мороз.
Він сидів, зігнувшись. Залишки гриму стікали по його обличчю. Баррент не відводив сонного погляду від схилу гори під ним. Раптом у миттєвому спалаху блискавки йому стало видно, як щось рухається вгору, прямуючи просто до його печери.
Баррент підвівся, тримаючи напоготові зброю і чекаючи чергового спалаху блискавки. Коли блискавиця сяйнула знову, він побачив холодний відблиск металу, спалахи червоних і зелених вогників, пару металевих щупальців, які хапалися за виступи скель і низькі чагарники на схилі гори.
Машина була схожа на ту, з якою Баррент змагався у підвалі Департаменту юстиції. Тепер він зрозумів, про що Ренд хотів попередити його. І чому мало кому з Переслідуваних вдавалось врятуватись, навіть якщо вони втікали за межі міста. Цього разу Макс навряд чи діятиме навмання, як робив це минулого разу для забезпечення рівних умов боротьби. І коробки із запобіжником, мабуть, теж не буде .
Коли Макс просунувся на відстань пострілу, Баррент вистрілив. Промінь сковзнув по броньованій машині, не пошкодивши її. Баррент залишив своє укриття в печері і почав підніматися вище на гору.
Машина невпинно рухалась позаду, чіпляючись за мокрий схил. Баррент спробував сховатись від Макса поміж скелями, але машина не збивалась із сліду. Він зрозумів, що вона якось орієнтується, ймовірно, відчуває на відстані нанесені фарбою знаки Полювання на його обличчі.
Баррент спробував скочувати на машину каміння з крутого схилу гори, сподіваючись викликати лавину. Проте Макс встигав ухилятись від більшості каменів, решта ж відскакувала від нього, не завдаючи йому видимих пошкоджень.
Зрештою Баррент наштовхнувся на скелю, яка стрімко здіймалась вгору. Видертись на неї йому було не до снаги, тому залишалось лише чекати. Коли машина підібралась впритул, він підніс лазерний пістолет до металевого панцира і натиснув на спусковий гачок.
Макс здригнувся. Потім вирвав зброю з руки Баррента і охопив щупальцями його шию. Металеві обійми стискались. Баррент відчув, що втрачає свідомість. У нього встигла промайнути думка: чи цей металевий обруч задушить його, чи зламає йому шию?
Раптом залізні обійми розімкнулись. Машина відступила на кілька кроків.
Засяяли перші ранкові промені.
Баррент пережив Полювання. Машина не була запрограмована на вбивство після світанку, але й не відпускала його. Вона тримала Баррента в полоні у тісному закутку під скелею, допоки не прийшли Мисливці.
Вони повернули Баррента до Тетрагіду, де натовп бурхливими аплодисментами привітав його як героя. Після двогодинної урочистої ходи Баррента і ще чотирьох вцілілих чоловіків доставили до офісу Комітету з нагород. Голова Комітету виголосив коротку і зворушливу промову про майстерність і мужність, які виявив кожен, хто пережив Полювання. Він надав кожному з них звання Хаджі і подарував маленькі золоті сережки як ознаку їхнього статусу.
На завершення церемонії Голова побажав кожному новому Хаджі легкої смерті на Іграх.

Розділ 18

Сторожа вивела Баррента із офісу Комітету з нагород. Його провели повз ряди підвалів під Ареною і зачинили в камері, повідомивши, що довго чекати не доведеться: Ігри вже почалися, і його черга настане незабаром.
У камері, призначеній для трьох осіб, їх було дев'ятеро. Більшість чоловіків сиділи або лежали в мовчазній апатії, вже наперед змирившись зі смертю. Але один із них точно ще не збирався вмирати. Побачивши Баррента, він просунувся ближче до дверей.
– Джо!
Кредитний шахрай посміхнувся.
– Сумне місце для зустрічі, Вілле.
– А ти тут з якого дива?
– Політика, – сказав Джо, – небезпечна річ на Омезі, особливо під час Ігор. Я думав, що я в безпеці. Але...
Він знизав плечима.
– Мене обрали для Ігор сьогодні вранці.
– Чи є в нас бодай якийсь шанс на порятунок?
– Шанс є, – заспокоїв його Джо, – я сказав твоїй дівчині про тебе, можливо, її друзі зможуть щось зробити. Щодо мене, я маю надію на помилування.
– Це можливо? – запитав Баррент.
– Можливо все. Однак краще не надто на це сподіватися.
– Що мається на увазі під Іграми? – поцікавився Баррент.
– Все, що тільки можна собі уявити, – відповів Джо, – бійки поміж учасниками, змагання з різноманітними представниками флори й фауни Омеги, дуелі із застосуванням різної зброї. Кажуть, це все відбувається за зразком якогось стародавнього фестивалю на Землі.
– І якщо хтось залишиться живим, він опиниться поза законом?
– Саме так.
– Але що означає бути поза законом?
– Не знаю, – сказав Джо, – ніхто цього, мабуть, не знає до ладу. Все, що я зміг дізнатись – той, хто вижив в Іграх, належить Чорному. Мабуть, нічого хорошого в цьому нема.
– Це й не дивно. На Омезі взагалі дуже мало хорошого.
– Не так вже тут погано, – сказав Джо, – ти просто не маєш належного духу для...
Його перервав прихід сторожі. Настав час виходу на Арену чоловіків із цієї камери.
– Щось немає твого помилування, – сказав Бар‑рент.
– Ну, таке, – відізвався Джо.
Вони пройшли під наглядом суворої охорони і вишикувалися біля залізних дверей, які відокремлювали блок із камерами від головної Арени. Коли капітан сторожі вже збирався відчиняти двері, гладкий, гарно вбраний чоловік вибіг до них із бічного коридору, розмахуючи аркушем паперу.
– Що сталось? – запитав капітан варти.
– Лист про взяття на поруки, – сказав товстун, передаючи папірець капітану, – окрім того, ось тут наказ про припинення дії.
Він витягнув із кишені інші папери.
– А ось повідомлення про банкрутство, іпотеку, нарахування на зарплату і лист щодо процедури ха‑беас корпус.
Капітан відсунув шолом і почухав вузьке чоло.
– Я нічого не розумію в цих ваших адвокатських штучках. Що це все означає?
– Його звільнено, – сказав товстун, вказуючи на Джо.
Капітан взяв папери, переглянув їх спантеличено і передав своєму помічнику.
– Гаразд, – сказав він, – забирайте. У старі часи все було не так. Ніщо не могло зупинити впорядкованої процедури Ігор.
Переможно посміхнувшись, Джо пройшов через ряди охоронців і приєднався до гладкого адвоката. Він запитав його:
– У вас немає документів щодо Вілла Баррента?
– Ні, його справою займався не я. Боюсь, її не завершать і до фіналу Ігор.
– Я, чого доброго, загину раніше, – сказав Бар‑рент.
– Я можу запевнити вас, що це не завадить законному провадженню справи, – гордо заявив товстун, – мертвий ви будете чи живий, ваші права будуть дотримані.
– Гаразд, ходімо, – сказав капітан варти.
– Удачі, – гукнув Джо. Вервечка ув'язнених потяглась повз залізні двері на яскраво освітлену Арену.

* * *

Баррент пережив рукопашні поєдинки, в яких загинула чверть учасників. Після цього озброєні мечами чоловіки повинні були протистояти найнебезпечні‑шим тваринам Омеги. Серед цих звірів були хінтоліт і хінтосцид – загрозливого вигляду монстри з міцним панциром і страшними щелепами, природним середовищем проживання яких був пустельний регіон далеко на південь від Тетрагіду. Поки цих тварюк нарешті вбили, вони знищили п'ятнадцять осіб. Коли надійшла черга Баррента, йому випало змагатись із саунусом, літаючим чорним плазуном із західних гір. Спочатку він відступав під натиском цієї потворної істоти з отруйними зубами. Але, на щастя, вчасно здогадався, як її здолати. Баррент облишив надію вразити міцну непробивну шкіру саунуса і спробував відтяти широке віяло його хвоста. Коли йому це вдалося, саунас втратив здатність утримувати баланс при польоті. Рептилія врізалася у високий бар'єр, який відділяв учасників боїв від глядачів, і це дозволило Барренту відносно легко нанести останній удар, вразивши єдине велике око саунуса. Захоплений натовп нагородив переможця тривалими оплесками.
Повернувшись на лаву запасних, він спостерігав, як інші чоловіки борються проти трихомодарів, неймовірно спритних маленьких істот розміром із щура і зі звичками скаженої росомахи. Ці створіння встигли знищити п'ять команд в'язнів. Після короткої інтермедії у вигляді рукопашного бою Арену розчистили знову. Тепер на ній з'явились земноводні тварини – кріатини. Мляві й повільні, вони зате були повністю захищені дуже товстим жорстким панци‑ром. Їх тоненькі, як батоги, хвости, які водночас слугували їм жалом, наражали на неабияку небезпеку будь‑кого, хто наближався до них. Барренту довелося боротися з одним із кріатинів після того, як той смертельно вразив чотирьох чоловіків.
Баррент уважно спостерігав за попередніми боями і виявив місце, куди жала кріатинів не могли дістатися. Він обрав слушний момент і стрибнув просто в центр широкої спини кріатина.
Коли істота відкрила свою гігантську пащеку, Бар‑рент засунув у неї меча. Кріатин сконав майже миттєво. Натовп виявив своє схвалення, закидавши Арену подушками із сидінь.
Баррент, єдиний переможець, стояв на залитому кров'ю піску. Решта учасників Ігор були або мертвими, або важко пораненими. Він чекав, якого звіра Комітет Ігор обрав для подальшого змагання з ним.
Через пісок пробився паросток, потім другий. Протягом кількох секунд на Арені виросло приземкувате розлоге дерево. Від нього розросталась безліч коренів і паростків, які затягували всю плоть, живу чи мертву, у п'ять невеличких ротових отворів навколо основи стовбура. Це був карріон – дерево, яке походить з північно‑східних боліт і було завезено сюди з великими труднощами. Казали, що воно дуже вразливе до вогню. Але вогню Баррент не мав.
За допомогою свого дворучного меча Баррент відсікав виткі пагони, але на їх місці виростали інші. Він працював із шаленою швидкістю, аби уберегтись від їхнього наступу. Його руки втомились, проте дерево відновлювалося швидше, ніж він встигав із ним вправлятись. Здавалося, його знищити неможливо.
Єдина надія Баррента була на відносну повільність рухів пагонів. Вони були досить швидкими, але програвали порівняно зі швидкістю реакції людини. Баррент махав мечем із кутка Арени, куди його відтіснили повзучі пагони. Ще один меч лежав за кілька кроків, наполовину заритий в пісок. Тільки‑но Бар‑рент дістався до нього, як із натовпу пролунали попереджувальні крики. І одразу біля щиколотки з'явився черговий пагін.
Він відсік його, але інші пагони вже обгорнулися навколо талії. Баррент зарився ногами в пісок і вдарив мечем об меч, намагаючись викресати іскри.
За першої ж спроби меч у правиці розскочився навпіл.
Баррент підхопив уламок і продовжував бити ним по вцілілому мечу, у той час як пагони підтягували його все ближче до ротових отворів. Нарешті з уламка криці злетіла хмарка іскор, сягнувши одного із пагонів.
З неймовірною швидкістю він спалахнув полум'ям, яке прокотилось аж до стовбура дерева. П'ять його ротів застогнали, коли вогонь упритул наблизився до них.
Якби пожежа тривала, Баррент згорів би живцем, бо Арена була майже вся заповнена легкозаймистим гіллям. Але полум'я загрожувало дерев'яним стінам Арени. Тож загін пожежної охорони Тетрагіду швидко загасив вогонь, врятувавши таким чином і Бар‑рента, і глядачів.
Похитуючись від утоми, Баррент стояв у центрі Арени, очікуючи, що ще буде застосовано проти нього. Але нічого не відбувалось. За мить із Урядової ложі пролунав сигнал і натовп вибухнув оплесками.
Ігри закінчились. Баррент вижив.
Але ніхто не залишав свої місця. Глядачі хотіли побачити, що станеться з Баррентом, який опинився поза законом.
Він почув притамоване шанобливе зітхання натовпу. Баррент швидко обернувся і побачив, як у повітрі з'являється вогняна цятка. Вона зростала, випускаючи струмені світла. Скоро її блиск став настільки нестерпним, що на неї не можна було звести очей. Баррент згадав слова дядька Інгемара: «Іноді Чорний винагороджує нас, з'являючись в усій жахливій красі своєї вогненної плоті. Так, племіннику, я фактично мав честь бачити його. Два роки тому він з'явився на Іграх і так само з'являвся минулого року…».
Сяюча пляма перетворилась на червоно‑жовту кулю діаметром близько двадцяти футів, її нижній край ледь не торкався землі. Вона продовжувала збільшуватись. Посередині куля ставала тоншою, ніби в неї з'явилася талія, а вище цього потоншення частина її стала непроникно чорною. Зараз це були вже дві кулі – блискуча і темна – з'єднані вузькою перетинкою. Баррент побачив, як темна куля видовжилась і набрала знайомих обрисів рогатої голови Чорного.
Баррент спробував втекти, але величезна істота з чорною головою наздогнала і схопила його, закрутивши у вихорі сліпучого сяйва, навколо якого зіяла темрява. Світло заливало все його єство. Він спробував закричати і втратив свідомість.

Розділ 19

Баррент прийшов до тями у напівтемному приміщенні з високою стелею. Він лежав на ліжку. Поруч стояли двоє. Вони сперечалися.
– Чекати просто немає часу, – говорив чоловік, – ви не зважаєте на терміновість ситуації.
– Лікар сказав, що йому потрібно, як мінімум, ще три дні для відпочинку, – говорив жіночий голос. Наступної миті Баррент зрозумів, що цей голос належить Моері.
– У нього будуть ці три дні.
– І йому потрібен час для ознайомлення з проблемою.
– Ви ж казали мені, що він винятково здібний. Його підготовка не повинна забрати багато часу.
– Вона може зайняти тижні.
– Це неможливо. Наступний корабель прибуває за шість днів.
– Ейлане, – сказала Моера, – ви занадто квапитесь. На цей раз ми ще не зможемо цього зробити. До наступного Дня прибуття ми будемо набагато краще підготовлені...
– Ситуація до того часу вийде з‑під контролю, – сказав чоловік, – вибачте, Моеро, необхідно негайно використати Баррента, або взагалі не використовувати його.
Баррент обізвався:
– Для чого ви збираєтесь мене використати? Де я? І хто ви?
Чоловік обернувся до ліжка. У слабкому світлі Баррент побачив дуже високого і худого чоловіка старшого віку з пишними вусами.
– Добре, що ви прокинулись, – сказав він, – мене звуть Свен Ейлан. Я керівник Другої групи.
– Що таке Друга група? – запитав Баррент. – Як ви забрали мене з Арени? Ви агенти Чорного?
Ейлан посміхнувся.
– Ну, не те, щоб агенти. Ми незабаром все вам пояснимо. Насамперед, гадаю, для вас найліпшим буде щось поїсти.

* * *

Медсестра принесла тацю. Поки Баррент їв, Ейлан підсунув ближче до нього свій стілець і розповів про Чорного.
– Наша група, – пояснював Ейлан, – не причетна до започаткування релігії Зла. Ця релігія, здається, спонтанно виникла на Омезі. Але оскільки вона існує, ми не раз використовували її. Священики дуже охоче йдуть на співпрацю з нами. Зрештою, шанувальники Зла високо цінують корупцію. Тому в очах священиків Омеги демонстрація фальшивого Чорного не є чимось ганебним. Навпаки, в ортодоксальному поклонінні Злу велика увага приділяється фальсифікаціям – особливо таким грандіозним і вражаючим, як та, яка допомогла вам зникнути з Арени.
– Як ви це зробили? – запитав Баррент.
– Це стосується використання сили тертя і силових полів, – сказав Ейлан, – наші інженери пояснили б це вам краще.
– Чому ви мене врятували?
Ейлан поглянув на Моеру, та лише знизала плечима. Він, зніяковівши, сказав:
– Ми хотіли б використати вас для важливої справи. Але перш ніж я розповім про неї, думаю, ви повинні трохи дізнатись про нашу організацію. Гадаю, вас це повинно зацікавити.
– І навіть дуже. Ви якесь елітне злочинне угруповання?
– Ми, дійсно, еліта, – сказав Ейлан, – але не вважаємо себе злочинцями. На Омегу відправляють два абсолютно різні типи людей. Тут є справжні злочинці, винні у вбивствах, підпалах, збройних пограбуваннях тощо. Це ті люди, серед яких ви жили. І є звинувачені в порушенні загальноприйнятих правил – політично неблагонадійні або відступники від певних канонів науки чи релігії. Саме вони входять до складу нашої організації, яка називається Другою групою. Наскільки ми пригадуємо своє минуле і можемо його реконструювати, наші злочини значною мірою полягають у тому, що ми дотримуємося способу мислення, який відрізняється від загальноприйнятого на Землі. Ми були нонконформістами. Ймовірно, нас вважали нестабільним елементом, що становив загрозу усталеному порядку речей, тому і депортували до Омеги.
– І ви відокремили себе від інших депортованих, – сказав Баррент.
– Так, авжеж. По‑перше, справжні злочинці Першої групи не піддаються контролю. Ми не могли ними керувати і не могли дозволити, аби вони керували нами. Але надто важливим є те, що ми можемо займатись своєю справою, лише зберігаючи таємність. Ми не уявляємо, які саме пристрої охоронні кораблі використовують для спостереження за поверхнею Омеги. Задля власної безпеки нам довелося піти в підпілля, причому буквально. Кімната, в якій ми з вами наразі перебуваємо, знаходиться на глибині приблизно в двісті футів. Ми залишаємося поза увагою мешканців Омеги – всі, за винятком спеціальних агентів, таких як Moeрa. Вони виокремлюють політичних і соціальних в'язнів, які входять до Другої групи, від інших.
– Мене ви не відібрали, – зауважив Баррент.
– Звісно, ні. Ви були звинувачені у вбивстві, з цієї причини ми віднесли вас до Першої групи. Однак ваша поведінка не була типовою для осіб Першої групи. Ви здавались для нас потенційно корисною людиною, тому ми час від часу допомагали вам. Але нам необхідно було впевнитись перед тим, як прийняти вас до Групи. Ваша відмова від звинувачення у вбивстві свідчила на вашу користь. Також ми допитали Ілліарді після того, як ви його розшукали. Здається, немає підстав сумніватися в тому, що він вчинив вбивство, в якому вас звинувачували. Ще сильнішим аргументом була ваша висока здатність до виживання, яка пройшла остаточне випробування під час Полюванні й Ігор. Нам дуже потрібна людина з такими здібностями.
– Але в чому полягає ваша справа? – запитав Баррент, – чого саме ви бажаєте досягти?
– Ми хочемо повернутися на Землю, – відповів Ейлан.
– Але ж це неможливо.
– Ми так не вважаємо, адже вивчили це питання і гадаємо, що, незважаючи на охорону, повернутися на Землю реально. Ми перевіримо це через шість днів, коли спробуємо це здійснити.
– Краще було б почекати ще півроку, – висловила свою думку Моера.
– Далі з цим тягти не можна. Затримка на півроку призведе до краху. Кожне суспільство має свою мету. Злочинне суспільство Омеги налаштоване на власне самознищення. Барренте, ви наче б то здивовані? Хіба ви цього не помічали?
– Я ніколи про це не думав, – відповів Баррент, – зрештою, я був частиною цього суспільства.
– Це цілком очевидно, – сказав Ейлан, – погляньте на їхні звичаї – усі вони зосереджені на легалізованому вбивстві. Свята – це привід для масових вбивств. Навіть закон, який сяк‑так регулював кількість вбивств, починає порушуватись. Населення живе на межі хаосу. Це очевидно. Ніхто не почувається в безпеці. Єдиний спосіб вижити – це вбивати. Єдиний спосіб піднятись у статусі – це вбивство. Єдина можливість захистити себе – це вбивати все більше і більше, швидше і швидше.
– Ви перебільшуєте, – не погодилась Моера.
– Не думаю. Я розумію, що на перший погляд здається, ніби існує певна незмінність інституцій Омеги, певний усталений консерватизм навіть у вбивствах. Але це ілюзія. Я гадаю, що всі вмираючі суспільства завжди зберігали ілюзію стабільності – і то до самого кінця. Ну, а кінець Омегіанського суспільства швидко наближається.
– Наскільки швидко? – запитав Баррент.
– Точки вибуху воно досягне приблизно місяців за чотири. Єдиний спосіб щось змінити – це знайти інший шлях, інший вихід.
– Земля, – вимовив Баррент.
– Саме так. Тому спробу потрібно здійснити негайно.
– Ну, я, звичайно, не все зрозумів, – сказав Бар‑рент, – але я готовий вас підтримувати. Я з радістю візьму участь у будь‑якій експедиції.
Ейлан подивився на нього спантеличено.
– Здається, я не дуже добре вам все пояснив, – нарешті зважився він, – саме ви будете цією експедицією, Барренте. Ви і тільки ви... Пробачте, якщо це для вас виявилось дещо несподіваним.

Розділ 20

За словами Ейлана, Друга група мала щонайменше один серйозний недолік – у більшості чоловіків, які входили до її складу, залишився позаду час їхнього фізичного розквіту. Звичайно, були і молодші члени Групи, але вони мало стикались із насильством, у них не було можливості розвивати свою здатність до активного спротиву. Оскільки Група переховувалась у підземеллях, більшості з її членів ніколи не доводилось ні стріляти, ні втікати, рятуючи своє життя, вони ніколи не опинялись у таких гострих ситуаціях, які довелось пережити і здолати Барренту. Ці люди були сміливими, але недосвідченими. Вони охоче взялися б за здійснення експедиції на Землю, але шансів на успіх у них не було.
– А ви гадаєте, що у мене є такий шанс? – запитав Баррент.
– Думаю, що так. Ви молодий і сильний, розумний і надзвичайно винахідливий. У вас висока здатність до виживання. На мою думку, якщо хтось і зможе в цій справі досягти успіху, то це ви.
– Чому це має зробити одна людина?
– Тому що немає сенсу надсилати групу. У такому разі зросли б шанси бути викритими. Використовую‑чи одну людину, можна зберегти максимальну безпеку і отримати максимальні можливості. Якщо ви досягнете успіху, ми будемо мати цінну інформацію про свого ворога. Якщо ж вас схоплять, вашу спробу вважатимуть діями окремої людини, а не групи. У нас залишиться можливість розпочати повстання на Омезі.
– Яким чином я зможу повернутися на Землю? – запитав Баррент. – У вас десь захований зоряний корабель?
– На жаль, ні. Ми плануємо відправити вас на Землю на борту наступного тюремного корабля.
– Це неможливо.
– Я з вами не згоден. Ми вивчали, як проводиться висадка. Вона проходить за певною процедурою. В'язні виходять назовні в супроводі охоронців. Поки вони збираються на площі, сам корабель не захищений, хоча знаходиться в оточенні кордону охоронців. Щоб ви змогли крадькома проскочити на борт, ми спровокуємо заворушення. Це повинно відволікти увагу охоронців на певний час, яким вам потрібно буде скористатись.
– Навіть якщо мені це вдасться, мене схоплять одразу, як тільки повернуться охоронці.
– Не схоплять, – запевнив Ейлан, – тюремний корабель – це величезна споруда, там є де сховатись «зайцю». І потім нікому з них таке навіть і на думку не спаде. Це, мабуть, буде перша в історії Омеги спроба втечі.
– А як тоді, коли корабель прибуде на Землю?
– Ви вдаватимете члена команди корабля. Пам'ятайте, неефективність громіздкої бюрократичної машини працюватиме на вашу користь.
– Сподіваюся, що мені це вдасться, – сказав Бар‑рент, – припустимо, я безпечно дістанусь Землі й отримаю потрібну інформацію. Як я її зможу надіслати назад?
– Відправите з наступним тюремним кораблем, – сказав Ейлан, – ми плануємо його захопити.
Баррент втомлено потер лоба.
– Що дає вам привід сподіватись, що бодай якийсь із цих заходів: моя експедиція, чи ваше повстання – може досягти успіху, коли вам протистоїть така потужна організація, як Земля?
– Ми повинні ризикнути, – сказав Ейлан, – або ми використаємо таку можливість, або загинемо в кривавій сутичці з рештою Омеги. Я погоджуюся, що наші шанси на успіх мізерні. Але наш вибір полягає в тому, щоб спробувати боротись або загинути без жодного спротиву взагалі.
Моера схвально кивнула.
– Ситуація також дозволяє сподіватись, що можуть відкритись інші можливості. Уряд Землі йде шляхом репресій. Це призводить до створення підпільних груп опору на самій Землі. Можливо, ви зможете зв'язатися з цими групами. Повстання водночас і тут, і на Землі поставило б Уряд у складне становище.
– Можливо, – погодився Баррент.
– Треба сподіватися на краще, – сказав Ейлан, – то ви з нами?
– Звичайно, краще вже померти на Землі, аніж на Омезі.
– Тюремний корабель прибуває за шість днів, – нагадав Ейлан, – за цей час ми поділимося з вами інформацією, яку ми маємо про Землю. Частково – це реконструкція спогадів, частину інформації ми отримали від мутантів, решту домислили логічним шляхом. Це все, що в нас є, і я гадаю, це досить точна картина сучасних обставин на Землі.
– Коли розпочнемо навчання? – запитав Бар‑рент.
– Негайно.

* * *

Баррент насамперед отримав загальні знання щодо фізичної географії Землі, її клімату й основних населених пунктів. Потім його відправили до полковника Брея, колишнього працівника Корпусу космічних досліджень Землі. Баррент дізнався від нього про ймовірну військову міць Землі, уявлення про яку можна було отримати зважаючи хоча б на кількість сторожовиків навколо Омеги, й про її рівень наукових і технічних знань. Брей також надав інформацію про чисельність військових сил Землі, їх поділ на сухопутні, морські й космічні війська, рівень їхньої бойової ефективності. Його асистент, капітан Каррелл, прочитав лекцію про спеціальну зброю, її типи й різновиди, про її доступність для цивільного населення Землі. Лейтенант Дауд, ще один асистент, – про пристрої для слідкування, можливі місця їхнього розташування й про те, як їх можна уникнути.
Потому Баррент повернувся до Ейлана для ознайомлення з політичною ситуацією. Від нього Баррент дізнався, що сучасний устрій на Землі можна вважати диктатурою. Ейлан розповів про методи правління диктатури, її сильні й слабкі сторони, про роль секретної поліції, про використання терору й інформаторів.
Після Ейлана Баррента відіслали до маленького чоловічка з блискучими, наче намистинки, очима, який прочитав лекцію про застосування на Землі системи руйнування пам'яті. Виходячи з того, що руйнування пам'яті регулярно використовується, щоб зробити неефективним будь‑яке протистояння владі, він визначив ймовірний характер підпільного руху на Землі за цих обставин і надав Барренту поради щодо можливого встановлення зв'язку з підпіллям.
Насамкінець Баррента детально ознайомили з планом Другої групи щодо його проникнення на борт корабля.
Коли нарешті настав День прибуття, Баррент відчув певне полегшення. Йому вже остогидило зубрити днями й ночами. Йому кортіло діяти.

Розділ 21

Баррент спостерігав, як величезний тюремний корабель заходить на посадку і безшумно опускається на поверхню планети, тьмяно виблискуючи на сонці, як відчутний доказ далекосяжності земної влади й її потужності. Відкрився люк, опустився трап. В'язні в оточенні охоронців сходили донизу і збиралися на площі.
Як завжди, більша частина населення Тетрагіду прийшла розважитись, спостерігаючи за церемонією висадки. Баррент проштовхався крізь натовп і розташувався поряд із рядами в'язнів і охоронців. Він торкнувся кишені, аби переконатися, що лазерний пістолет на місці. Його виготовили для нього майстри Другої групи цілком із пластику, щоб уникнути виявлення металодетекторами. Решта кишень були напхані різноманітними пристроями. Баррент однак сподівався, що йому жодного з них не доведеться використовувати.
Голос із гучномовця почав зачитувати номери в'язнів – так само, як це було тоді, коли Баррент прибув на Омегу. Він слухав, стоячи напоготові.
Голос із гучномовця добирався до кінця списку ув'язнених. Залишилося десять номерів. Баррент просунувся наперед. Голос бубонів далі. Залишилось четверо в'язнів, троє…
Коли було оголошено номер останнього ув'язненого, чорна хмара диму закрила небо. Баррент знав, що це Група підпалила порожні казарми на площі А‑2. Він чекав.
Прогримів потужний вибух, який зніс два ряди будівель. Ударна хвиля оглушила всіх навколо. Ще до того, як уламки почали падати на землю, Баррент вже мчав стрімголов до корабля.
Другий і третій вибухи прогриміли, коли він був уже у тіні корабля. Баррент швидко зняв оме‑гіанський одяг, під яким була уніформа охоронця. Тепер він побіг до трапу.
Голос із гучномовця голосно закликав до порядку. Охоронці все ще не оговтались.
Четвертий вибух кинув Баррента на землю. Він миттю підхопився на ноги і вибіг по трапу нагору. Ще мить – і Баррент опинився всередині корабля. Він почув, як назовні капітан караулу вигукує команди. Охоронці шикувались у колону, наставивши зброю на збуджений натовп, і організовано відступали до корабля.
Баррент більше не мав часу прислухатись. Він побіг довгим вузьким коридором, повернув праворуч і помчав у напрямку носа корабля. Далеко позаду було чути важкий маршовий поступ охоронців.
Тепер, подумав Баррент, було б добре, якби інформація, яку йому надали, виявилась правильною, інакше експедиція закінчиться ще до її початку.
Він проскочив повз ряди порожніх камер і підійшов до дверей із табличкою «Кімната охорони». Зелена лампочка над дверима показувала, що вентиляційна система увімкнена. Оминувши ці двері, Бар‑рент підійшов до наступних і штовхнув їх – вони були незамкнені. Він потрапив у приміщення, де збе‑рігались запчастини. Увійшовши, Баррент зачинив за собою двері.
Охоронці наближались коридором. Він почув, як вони розмовляли, коли заходили до своєї кімнати.
– Як ви гадаєте, що це були за вибухи?
– Хто їх знає? Вони ж там всі не сповна розуму.
– Вони підірвали б всю планету, якби могли.
– Нічого собі, гарна висадка.
– Ну, але ж ніхто не постраждав. А згадайте вибух близько п'ятнадцяти років тому. Пам'ятаєте?
– Я тоді ще тут не працював.
– Еге, куди там, тоді все закінчилось набагато гірше, ніж тепер. Двоє охоронців загинули і, мабуть, зо сто в'язнів.
– А для чого вони це зробили?
– Не знаю. Цим омегіанам просто подобається підривати геть усе.
– Так вони, може статися, і нас спробують підірвати.
– Просто з кораблем? Ну, ні. Таке в них не вийде.
– Ти впевнений? Ну, а я буду радий повернутися на контрольно‑пропускний пункт.
– І не кажи. Добре буде хоч на трохи зійти нарешті з цього корабля.
– На пункті пропуску непогано, але я краще б повернувся на Землю.
– Не все так буває, як хочеться.
Останній із охоронців увійшов до кімнати і зачинив двері. Баррент чекав. Через деякий час він відчув, що корабель вібрує, готуючись до відльоту.
Баррент отримав цінну інформацію. Ймовірно, всі або більшість охоронців зійдуть на контрольнопропускному пункті. Отже, їх замінить інший загін охоронців? Мабуть що так. Пункт пропуску при‑значений для виявлення на кораблі можливих в'язнів‑втікачів. Радше за все, це має бути лише поверхневий огляд, оскільки жоден в'язень не втік з Омеги за всю її історію. Але все ж варто поміркувати, як не потрапити в халепу.
Ну, там буде видно. Наразі він відчув, що вібрація припинилась. Баррент зрозумів, що корабель відірвався від поверхні Омеги. Він був на борту, його не помітили, і корабель летів до Землі. Поки все йшло за планом.

* * *

Наступні кілька годин Баррент просидів у тій же комірчині. Він почувався дуже втомленим, у нього почали боліти суглоби. Повітря в тісному приміщенні мало огидний застояний запах. Баррент підійшов до вентиляційного отвору і приклав до нього долоню. Повітря не проходило. Він дістав із кишені портативний датчик. Вміст кисню швидко падав.
Баррент обережно відчинив двері комірчини і визирнув. Хоча він і був одягнений у точну копію обмундирування охорони, але все ж таки не міг з'явитись просто так серед людей, які добре знали один одного. Йому доводилось переховуватись. Але ж йому потрібне повітря.
У коридорі людей не було. Баррент пройшов повз кімнату охоронців, звідки долинали голоси. Зелена лампочка яскраво світилася над дверима. Він пішов далі, починаючи відчувати перші ознаки запаморочення. Його датчик показував, що вміст кисню в коридорі теж починає падати.
Група сподівалась, що вентиляційна система працює на всьому судні. Наразі Баррент зрозумів, що коли на борту лише охоронці й екіпаж, немає необхідності подавати повітря у всі приміщення корабля. Лише кімнати охорони й екіпажу, в яких знаходились люди, забезпечувались повітрям.
Задихаючись, Баррент поспішав напівтемними мовчазними коридорами. Повітря швидко ставало непридатним для дихання. Можливо, воно подається ще й в актову залу?
Двері були незамкнені, але зелена лампочка над ними не світилась. У Баррента боліла голова, ноги ніби перетворились на желе. Він спробував обдумати ситуацію.
Відсіки для екіпажу, здавалося, були найкращим варіантом. Персонал корабля може виявитись не озброєним. Навіть якби у них і була зброя, вони менш готові відбивати напад, ніж охоронці. Можливо, він зміг би захопити одного з офіцерів у заручники, а можливо, вдалось би захопити й увесь корабель.
Варто було спробувати. Це була слушна думка.
У кінці коридору Баррент підійшов до сходів. Він піднявся повз десяток безлюдних поверхів і нарешті помітив трафаретний напис на одній із стін «ВІДДІЛ КЕРУВАННЯ КОРАБЛЕМ» і стрілку, яка вказувала напрямок. Діставши із кишені пластиковий лазерний пістолет, Баррент, похитуючись, почимчикував коридором. Він починав втрачати свідомість. По краях поля зору напливали і зникали чорні плями, з'явились розпливчасті галюцинації, у нападі панічного жаху йому здавалось, що на нього падають стіни коридору. Він уже не йшов, а повз до дверей із табличкою «Пункт керування кораблем. Вхід лише для офіцерів екіпажу».

* * *

Барренту здалося, що коридор заповнює сірий туман. За мить туман ніби розсіявся, і він зрозумів, що йому відмовляє зір. Зібравшись з останніми силами, Бар‑рент встав і повернув ручку дверей. Вони почали відчинятись. Він міцно вхопив пістолет і приготувався діяти відповідно до обставин.
Але, коли двері відчинилися, Баррент немов провалився у темряву. Йому здалося, що він бачить вражені обличчя, чує голос, який вигукує: «Обережно! Він озброєний!». Потім чорнота повністю його поглинула, і йому видалось, що він нескінченно довго падає уперед.

Розділ 22

До Баррента раптово повністю повернулась свідомість. Він підвівся, інстинктивно підхопивши зброю, і побачив, що потрапив до Пункту керування кораблем. Металеві двері були зачинені. Баррент дихав без жодних зусиль. Не видно було нікого з екіпажу. Вони, мабуть, пішли за охоронцями, сподіваючись, що він так і лежатиме непритомний.
Баррент поглянув на свою зброю. Він не розумів, чому екіпаж залишив його наодинці в Пункті керування, найважливішій частині корабля? І чому в нього не забрали пістолет?
Баррент намагався згадати обличчя людей, яких він бачив перед тим, як знепритомніти. Вони були якимось невиразними, розпливчастими, голоси, які він чув, були ніби несправжніми, як уві сні. Чи справді тут були люди?
Чим більше Баррент думав про це, тим більше упевнювався, що все це було витвором його згасаючої свідомості. Тут нікого не було. Він був один у мозковому центрі корабля.
Він підійшов до головної панелі керування. Вона була поділена на десять секцій. У кожній із них були розміщені ряди перемикачів, важелів, циферблатів, стрілки яких показували значення якихось незрозумілих вимірів.
Баррент повільно обходив приміщення, розглядаючи візерунки миготливих лампочок, які пульсували вздовж стін. Остання із секцій панелі, схоже, здійснювала загальний контроль. На табло були написи «Координація, Ручна/Автоматична». Слово «Автоматична» було висвітлене. Інші табло відображали режим роботи систем, які контролювали навігацію, попередження зіткнень, вхід у гіперпро‑стір і вихід із нього, звичайний політ через простір і посадку. Усі системи працювали в автоматичному режимі. Поряд на екрані було відображено хід виконання програми польоту у часі. До контрольно‑пропускного пункту наразі залишалось летіти 29 годин, 4 хвилини, 51 секунду. Час зупинки – три години. Час польоту від КПП до Землі – 480 годин.
Пункт керування сам по собі блимав і гудів, впевнений і самодостатній. У Баррента склалось відчуття, що присутність людини в цьому храмі машин є зайвою.
Він перевірив повітроводи. Вони були виставлені на автоматичну подачу, яка регулювала надходження повітря в приміщення в залежності від присутності в ньому людей.
Але де був екіпаж? Баррент розумів, що керування зоряним кораблем значною мірою проходить в автоматичному запрограмованому режимі. Така величезна і складна структура повинна бути самодостатньою. Але ж створили і запрограмували її люди. Чому ніхто не слідкує за роботою систем корабля, щоб змінити програму в разі необхідності? Припустимо, охоронцям потрібно було б більше часу провести на Омезі? Або могла виникнути необхідність обминути пункт пропуску і повернутися безпосередньо на Землю? Чи вкрай потрібно було б змінити пункт призначення? Хто в такому випадку вносив зміни в програму, хто віддавав накази кораблю, хто, зрештою, керував всією операцією?
Оглянувши приміщення, Баррент знайшов контейнер із кисневими респіраторами. Він надів один із них і вийшов у коридор.
Пройшовши чималу відстань, Баррент натрапив на двері з табличкою «Каюта екіпажу». Всередині кімнати було чисто і порожньо. Ліжка стояли акуратними рядами без простирадл і ковдр. У шафах не було одягу, ніяких особистих речей. Далі він знайшов офіцерські каюти і каюту капітана. Ніде не було жодних ознак присутності людини.
Баррент повернувся до Пункту керування. Тепер він переконався, що на кораблі немає екіпажу. Мабуть, влада на Землі відчувала таку впевненість у дотриманні усталеного розкладу руху й надійності свого корабля, що вважала екіпаж зайвим. Можливо, так і є…
Але Барренту це здалося необачним. Якось воно дивно, що зоряному кораблю дозволяють функціонувати без нагляду людини.
Він вирішив над цим не замислюватись, поки у нього не буде більше фактів. Наразі йому потрібно подумати про власне виживання. У його кишенях були харчові концентрати, але він не зміг взяти з собою достатньо води. Чи є припаси на кораблі, якщо тут немає екіпажу? Йому доводилося також пам'ятати про загін охоронців унизу. І ще він мав обдумати план дій у пункті пропуску.
Однак Баррент виявив, що йому непотрібно використовувати власні запаси харчів. У їдальні екіпажу машина видавала їжу і напої, варто було лише натиснути кнопку. Він не знав, чи це натуральна, чи синтезована їжа. Вона добре смакувала і здавалася поживною, так що йому було байдуже.
Баррент захотів оглянути верхні поверхи корабля, однак заблукавши кілька разів, вирішив наразі не ризикувати. Більшість часу він проводив у Пункті керування.
Баррент знайшов вікно огляду. Відкривши жалюзі, можна було милуватись величним видовищем міріадів зірок, які сяяли у темряві. Безкінечність космосу не піддавалась уяві. Баррента охоплювало почуття гордості. Він теж належав до цього безмежного Всесвіту, як і ці невідомі йому зірки.
До пункту пропуску залишалось шість годин польоту. Баррент помітив, що активуються нові функції на панелях Пункту – мабуть вносяться зміни у керування судном і проходить підготовка до посадки. Ще через три з половиною години він зробив цікаве відкриття – знайшов центр системи зв'язку корабля. Увімкнувшись на прийом, Баррент міг підслуховувати розмови в кімнаті охоронців.
З них він не дізнався занадто багато корисного для себе. Або через обережність, або тому, що їх це не цікавило, охоронці не говорили про політику. Їхнє життя проходило головним чином на КПП, за винятком рейсів на тюремному кораблі. Деякі речі були незрозумілими для Баррента, але він продовжував слухати все, про що говорилось.
– Ти колись їздив у Флориду?
– Я не люблю купатись у морі.
– За рік до того, як мене призвали на службу, я завоював третій приз на ярмарку орхідей в Дейтоні.
– Я на пенсії куплю віллу в Антарктиді.
– Скільки тобі ще до неї?
– Вісімнадцять років.
– Ну, хтось повинен і цю роботу виконувати.
– Але чому саме я? І чому без відпусток на Землю?
– Ти ж переглядав ролики, сам знаєш, чому. Злочин – це хвороба. Цим можна заразитись.
– Ну то й що?
– Якщо ти працюєш поряд із злочинцями, ти ризикуєш заразитися. Ти можеш заразити когось на Землі.
– Це не чесно...
– Що поробиш. Вчені знають, що кажуть. Крім того, на контрольно‑пропускному пункті не так вже й погано.
– Якщо тобі подобається все штучне... повітря, квіти, їжа...
– Ну, не завжди ж все буває, як ти хочеш. Твоя родина з тобою?
– Вони хочуть повернутися на Землю.
– Кажуть, що через п'ять років проживання на контрольно‑пропускному пункті людина вже не може повернутись на Землю – не витримує гравітації.
– Я б витримав гравітацію. Будь‑коли...
Із цих розмов Баррент дізнався, що похмурі охоронці чимось подібні до в'язнів на Омезі. Більшість із них, здається, не люблять свою роботу. Як і омегіани, вони понад усе мріяли про повернення на Землю.
Він прийняв цю інформацію до уваги про всяк випадок. Корабель досяг пункту пропуску, лампочки на гігантській панелі зблискували і пульсували, відображаючи остаточне налаштування для точного стикування.
Нарешті маневр був завершений і двигуни вимкнулися. Через систему зв'язку Баррент почув, як охоронці покидають свою кімнату. Він пройшов за ними ближче до виходу і почув, як останній із них, виходячи з корабля, сказав:
– Ось і загін перевірки йде. Що скажете, хлопці?
Йому ніхто не відповів. Охоронці пішли, коридорами лунали важкі кроки загону перевірки.
Здається, їх було чимало. Огляд вони розпочали з машинного відділення і рухались поступово вгору. Відчиняли всі двері на кораблі, обшукували кожну кімнату, кожну шафу.
Баррент, стискаючи пістолет спітнілою долонею, думав, де б йому заховатися. Найімовірніше вони збираються обшукувати весь корабель. У цьому разі найкраще було б якось обминути їх і сховатися у вже перевіреній частині корабля.
Баррент надягнув респіратор і вийшов у коридор.

Розділ 23

Минуло півгодини, а Баррент так і не вигадав способу оминути загін перевірки, який закінчив огляд нижніх рівнів і рухався в напрямку Пункту керування кораблем. Баррент чув, як загін проходить коридорами. Він йшов кроків на сто попереду, намагаючись знайти якусь схованку.
У кінці коридору мали бути сходи. Баррент хотів спуститись ними на нижчий поверх в уже перевірену частину корабля. Він лише сподівався, що сходи знаходяться саме там, оскільки й досі мав лише приблизне уявлення про розташування приміщень корабля. Якщо він помилився, то потрапить у пастку.
Дійшовши до кінця коридору, Баррент дійсно виявив там сходи. Кроки позаду лунали все ближче. Він спускався вниз, озираючись через плече.
І раптом вдарився головою в чиїсь широкі груди.
Баррент відскочив назад, наставивши на кремезну фігуру пластиковий пістолет. Але встиг утриматись від пострілу. Те, що стояло перед ним, не було людиною.
Перед ним височіла двометрова постать, одягнена в чорну форму з написом «Інспекція – Андроїд B 212» на грудях. Обличчя із кольорового пластику було стилізоване під людське. Очі світилися яскравим червоним світлом. Фігура погойдувалась на ногах, старанно утримуючи рівновагу, і повільно рухалася до Баррента, не зводячи з нього очей. Баррент відступив, зважуючи подумки, чи зможе лазерний пістолет зупинити андроїда.
Барренту так і не довелось про це дізнатися, бо андроїд минув його і продовжував підніматись сходами. На його спині був напис «Відділ дератизації». Баррент зрозумів, що цей андроїд був запрограмований лише на пошук щурів і мишей. На сторонню людину на борту корабля він не зважав. Імовірно, інші андроїди теж мали вузьку спеціалізацію.
Він сидів у порожній комірчині на першому поверсі, поки не почув, що андроїди пішли. Потім поспішив назад у Пункт керування. На борт ніхто так і не піднявся. Точно за графіком величезний корабель вилетів із КПП. Місцем його призначення була Земля.

* * *

Решта подорожі минула без пригод. Баррент спав, їв, і, поки судно не увійшло в гіперпростір, спостерігав за величним видовищем зоряного космосу крізь оглядове вікно. Він намагався викликати в себе якісь спогади про планету, до якої прямував, але в уяві не виникало жодних картин. Що за люди побудували величезні зоряні кораблі, але не забезпечили їх екіпажем? Для чого вони направляли інспекційні групи, до складу яких входили андроїди з такою вузькою спеціалізацією? Чому вони депортували значну частину свого населення, а потім зовсім не цікавились умовами, в яких депортовані жили і помирали? Для чого витирали із свідомості ув'язнених пам'ять про Землю?
Баррент не міг знайти на це відповіді.
Годинники в Пункті керування невпинно відраховували хвилини й години. Корабель вийшов із гіперпростору на орбіту синьо‑зеленої планети, за якою збентежено спостерігав Баррент. Йому важко було уявити, що він нарешті повертається на Землю.

Розділ 24

Ясного сонячного дня опівдні зоряний корабель приземлився десь на північноамериканському континенті. Баррент планував дочекатись темряви, перш ніж покинути борт, але на одному з екранів у Пункті керування з'явилось попередження: «Пасажирам і екіпажу негайно покинути корабель. Судно підлягає процедурі повної дезактивації. Час до початку – двадцять хвилин». Це повідомлення, бозна коли заведене в програму, наразі, за повної відсутності і пасажирів, і навіть екіпажу, видавалось безглуздим і нікому непотрібним. Окрім, звичайно, Баррента.
Він не знав, що саме означає оголошена процедура. Але оскільки екіпажу було наказано вийти, покладатись на захист респіратора могло бути небезпечним. Баррент вирішив, що в цій ситуації менш ризикованим буде зійти з корабля.
Члени Другої групи багато міркували над тим, як одягтись Барренту, прибувши на Землю. Перші хвилини на Землі можуть бути вирішальними. Жодні хитрощі його б не врятували, якби одяг Баррента виглядав дивним для місцевих мешканців. На жаль, Група не знала, як саме наразі одягаються земляни. Дехто пропонував одягти Баррента в цивільний одяг за реконструйованими спогадами. Інші вважали, що уніформа охоронця, яку він носив на борту, підходитиме і для того, щоб зійти з корабля на Землі. Сам Баррент пристав на думку третіх, які запропонували одягти комбінезон техніка – по‑перше, він буде найменш впадати в очі на космодромі, по‑друге, цей стиль найменше зазнає змін із роками. Звичайно, в місті такий одяг міг виглядати недоречно, але не можна заздалегідь пристосуватись до всіх можливих ситуацій.
Баррент швидко зняв однострій охоронця, під яким був легкий комбінезон. Він сховав пістолет у кишеню, взяв у руки невеличку валізку і рушив коридором до виходу. Якусь мить Баррент вагався, чи не краще залишити зброю на кораблі. Але вирішив не розлучатися з нею. Із пістолетом, у разі чого, в нього буде шанс відірватися від поліції.
Він глибоко вдихнув і вийшов із корабля на трап.
Баррент не побачив ні охорони, ні інспекційної групи, ні поліції, ні військових, ні митників. Жодної душі взагалі. Далеко на іншому боці просторого космодрому виднілися ряди зоряних кораблів, які виблискували на сонці. Прямо перед ним був паркан, ворота були відчинені.
Баррент пішов по полю – швидко, але без метушливого поспіху. Він не розумів, чому все складалось так просто. Можливо, у секретної поліції Землі були якісь непомітні вигадливі засоби перевірки пасажирів корабля.
Він дійшов до воріт. Біля них не було нікого, окрім лисого чоловіка середнього віку й хлопчика років десяти. Вони ніби чекали на нього. Важко було повірити, що саме так виглядають державні службовці, але хто його знає, які порядки тут на Землі? Він пройшов крізь ворота.
Лисий чоловік, тримаючи хлопчика за руку, підійшов до Баррента.
– Перепрошую, – сказав чоловік.
– Слухаю вас.
– Я бачив, що ви прибули на зоряному кораблі. Можна вам задати кілька запитань?
– Звичайно, будь ласка, – сказав Баррент, просунувши руку в кишені комбінезона ближче до зброї. Тепер він був певен, що лисий чоловік – поліцейський агент. Єдине, що видавалось безглуздим, – це присутність дитини, якщо тільки хлопчик теж не був агентом‑початківцем.
– Справа в тому, що мій син Ронні готує шкільну роботу про зоряні кораблі.
– Тож я хотів би побачити корабель, – сказав Ронні, маленьке худорляве хлопченя з розумним обличчям.
– Він захотів побачити кораблі, – пояснив чоловік, – я казав йому, що це не обов'язково – всі потрібні йому факти й фотографії є в енциклопедії. Але син захотів сам все побачити.
– Це б мені дуже допомогло, – сказав Ронні.
– Звичайно, – погодився Баррент, енергійно киваючи. Він починав сумніватись у своїх попередніх висновках щодо цього чоловіка. Для секретного агента поліції це був занадто вже хитрий хід.
– Ви працюєте на кораблях? – запитав Ронні.
– Ну, так.
– Яка в них швидкість?
– Реальна чи в гіперпросторі? – запитав Баррент.
Це запитання, здається, збило Ронні з пантелику. Він відкопилив нижню губу і сказав:
– Господи, я й не знав, що вони пересуваються в гіперпросторі.
Хлопчик на мить замислився.
– Власне кажучи, я взагалі не знаю, що таке гіпер‑простір.
Баррент і батько хлопчика водночас із розумінням посміхнулися один до одного.
– Гаразд, яка в них швидкість у реальному просторі? – запитав Ронні.
– Сто тисяч миль на годину, – бовкнув Баррент перше, що йому спало на думку.
Хлопчик із батьком кивнули.
– Пристойна швидкість, – зауважив батько.
– І, звичайно, швидкість у гіперпросторі набагато більша, – додав Баррент.
– Авжеж, – погодився чоловік, – зоряні кораблі мають надзвичайну швидкість. Як же інакше за таких відстаней.
– Відстані величезні, що й казати.
– А яким чином працює ваш корабель? – запитав Ронні.
– Як зазвичай, – відповів Баррент, – у нас встановили триплексні підсилювачі минулого року, але це для додаткової потужності.
– Я чув про ці триплексні підсилювачі, – докинув слівце чоловік, – гарна штука.
– Те що треба, – сказав Баррент із виглядом знавця. Тепер він вже точно переконався, що цей чоловік є саме тим, ким назвався – людиною, яка не надто знається на космічних кораблях і просто привела свого сина до космічного порту.
– А звідки ви берете повітря для дихання? – запитав Ронні.
– Генеруємо на борту. Але з повітрям немає проблем. Гірше з водою. Вода не стискається, як ви знаєте. Її важко зберігати в достатній кількості. І через це виникають проблеми з навігацією, коли корабель виходить із гіперпростору.
– Що таке гіперпростір? – запитав Ронні.
– Це просто інший рівень реального простору. Але все це ти можеш знайти в енциклопедії.
– Звичайно, Ронні, – втрутився батько хлопчика, – не варто затримувати пілота. Я гадаю, у нього багато важливих справ.
– Авжеж, я поспішаю, – підхопив Баррент, – можете оглянути все, що заманеться. Бажаю тобі написати цікаву роботу, Ронні.
Баррент пройшов кроків зо п'ятдесят, очікуючи щомиті лазерного променю або кулі в спину. Але коли він озирнувся, батько і син дивились в інший бік, зацікавлено розглядаючи велике судно. Бар‑рента не полишала тривога. Поки що все вдавалось йому занадто просто. Підозріло просто. Але йому нічого не залишалось, окрім як рухатись далі.
Дорога від космічного порту вела повз ряд складів до лісу. Баррент йшов дорогою, поки його було видно від космопорту. Потім зійшов із неї і заглибився у ліс. Із нього було вже досить контактів із людьми для першого дня на Землі. Він не хотів випробовувати свою удачу. Баррент вирішив все обміркувати, заночувати в лісі, а вже вранці піти до міста.
Він пробрався через густий підлісок і опинився у затінку велетенських дубів. Навколо розлягалось дзвінке пташине щебетання. Здалеку він побачив великий білий вказівник, прибитий до дерева. Бар‑рент підійшов ближче і прочитав: «Національний парк Форестдейл. Вітаємо туристів і любителів пікніків».
Він відчув легке розчарування, хоча й розумів, що не варто було сподіватись потрапити в неторкані хащі так близько від зоряного порту. Можливо, на такій старій і високорозвиненій у технічному сенсі планеті, як Земля, взагалі немає незайманої природи, окрім тієї, що зберіглась у національних парках.
Сонце спустилось вже низько над обрієм, у довгих тінях, які протяглися попід деревами, відчувалася прохолода. Баррент знайшов зручне місце під велетенським дубом, назгрібав листя і ліг. Йому було над чим поміркувати. Чому не було охоронців у такому важливому місці, як космічний порт? Чи заходи безпеки застосовуються пізніше, у містах? А може він уже знаходиться під наглядом якоїсь хитромудрої системи шпигування, яка стежить за кожним його рухом і затримає його тоді, коли вважатиме за потрібне? Чи це його вигадки? Чи таке дійсно може бути?
– Добрий вечір, – промовив голос над правим вухом.
Баррент, здригнувшись від несподіванки, схопився за зброю.
– І не просто добрий, а чудовий вечір у Національному парку Форестдейл, – продовжував голос, – температура повітря – двадцять п'ять і сім десятих градуса, вологість – двадцять три відсотки. Бувалі туристи, я впевнений, вже впізнали мій голос. Для новачків – дозвольте представитись. Я – ваш приятель Оукі, дуб. Радий вітати всіх вас, моїх і старих, і нових приятелів у нашому гостинному Національному парку.
Баррент сів, ошелешено озираючись у сутінках, і намагаючись зрозуміти, що відбувається. Голос справді, здавалося, походив від велетенського дуба.
– Насолоджуватись природою, – продовжував Оукі, – наразі легко і зручно для всіх. Ви можете усамітнитись, пройшовши не більше десяти хвилин пішки від зупинки громадського транспорту. Для тих, хто не прагне самотності, ми пропонуємо тури за символічну ціну цими старовинними галявинами. Не забудьте розповісти про наш гостинний Національний парк своїм друзям. Всі принади нашого парку чекають на любителів відпочинку на природі.
Відсунулась панель у стовбурі дерева. Звідти висунулось ліжко, термос і коробка з вечерею.
– Бажаю вам приємного вечора на лоні розкішної природи, – сказав Оукі, – а зараз Національний симфонічний оркестр під керівництвом Оттера Круга подарує вам «Галявини в гірських лісах» Ернесто Нестрихала, запис Національної американської теле‑радіомовної компанії. З вами був ваш приятель Оукі.
З кількох прихованих динаміків залунала музика. Баррент, попервах спантеличений, далі вирішив просто сприймати все, як належне. Він повечеряв, випив каву з термоса, розстелив постіль і ліг.
Засинаючи, він все думав про дивний ліс, розташований не більше, ніж за десять хвилин ходу від громадського транспорту, з проведеним до нього звуком, з їжею і напоями. Земля, безумовно, зробила зручним життя своїх громадян. Мабуть, їм подобаються такі речі. А може це якась вигадлива пастка, в яку заманила його влада?
Він перевертався з боку на бік у ліжку, йому заважала музика. За якийсь час вона змішалася з шелестом листя і рипінням гілок. Баррент заснув.

Розділ 25

Вранці приятель‑дуб забезпечив Барренту все необхідне для сніданку й гоління. Баррент поїв, умився, поголився і вирушив до найближчого міста. У нього була певна, чітко визначена мета. Йому потрібно було знайти для себе якесь надійне прикриття і налагодити контакт із земним підпіллям. Коли це буде зроблено, він спробує дізнатись якнайбільше про таємну поліцію Землі, військові диспозиції тощо.
Друга група розробила для Баррента план досягнення цих цілей. Наближаючись до околиць міста, він сподівався, що цей план спрацює. Хоча поки що Земля, на якій він опинився, була дуже мало схожа на ту, яка існувала в уявленні Групи.
Баррент йшов прямою вулицею з невеличкими білими котеджами обабіч. Спочатку йому здавалось, що всі будинки виглядають однаково. Потім він зрозумів, що кожен із них має одну‑дві невеликі архітектурні відмінності. Але ці незначні деталі замість того, щоб вирізняти будинки, лише підкреслювали їхню схожість. Котеджів було сотні, вони простягались наскільки сягало око, перед кожним із них був клаптик ретельно доглянутого газону. Їхня красива одноманітність справляла гнітюче враження. Баррентові раптом пригадалась незграбна індивідуальність недоладних будівель на Омезі.
Він дійшов до торгових кварталів. Магазини, як і житлові будинки, було збудовано за одним зразком. Вони були невисокі, стримано оздоблені й дуже схожі. Лише придивившись до вітрин, можна було помітити різницю поміж магазинами продуктів харчування й спортивних товарів. Він минув невелику будівлю із табличкою «Сповідальний робот. Відчинено цілодобово». Здається, це було щось схоже на церкву.
План, розроблений Другою групою для пошуку підпілля на Землі, був простим і невигадливим. Вони вважали, що революціонерів має бути найбільше серед найпригнобленішої частини суспільства. Бідність породжує протест, незаможні хочуть відібрати багатства у тих, хто їх має. Тому логічне місце для пошуку протестувальників – це нетрі.
Теоретично все було зрозуміло. Але біда була в тому, що Баррент не міг знайти жодних нетрів. Він йшов годинами повз акуратні магазини, гарненькі маленькі будиночки, дитячі майданчики й парки, старанно доглянуті ферми і знову повз вже інші будинки й інші магазини. Ніщо ніде не відрізнялось ні в кращий, ні в гірший бік.
Підвечір Баррент стомився, так і не знайшовши того, що шукав. Він зрозумів, що для більш детального знайомства з земним життям йому доведеться розпитувати місцевих. Це був небезпечний крок, але уникнути його не випадало.
Баррент стояв у сутінках біля магазину одягу, обдумуючи план дій. Він вирішив вдавати іноземця, який щойно приїхав до Північної Америки з Азії чи Європи. Таким чином, він матиме можливість безпечно задавати питання.
Повз нього проходив опецькуватий, непоказний на вигляд чоловік у діловому костюмі. Баррент зупинив його.
– Перепрошую, – звернувся він до чоловіка, – я тут нічого не знаю, щойно приїхав із Риму.
– Справді?
– Так. Боюсь, я тут не дуже добре орієнтуюсь, – сказав Баррент, ніяково посміхаючись, – я не можу знайти недорогого готелю. Якби ви могли мені підказати...
– Громадянине, як ви почуваєтесь? – запитав спантеличено чоловік.
– Як я вже казав, я іноземець, і шукаю...
– Послухайте, ви ж, як і я, добре знаєте, що іноземців більше немає.
– Немає?
– Авжеж. Я сам бував у Римі. Там все так само, як і тут, у Вілмінгтоні. Такі самі будинки й магазини. Ніхто ніде наразі не почувається іноземцем.
Баррент опинився у безглуздому становищі. Він нервово посміхнувся.
– Крім того, – сказав чоловік, – ніде на Землі немає дешевого житла. Навіщо воно потрібне? Хто його винайматиме?
– І справді, – погодився Баррент, – що це я? Мабуть випив забагато.
– Але ж тепер ніхто не п'є. Не розумію. Це що, якась гра?
– А ви як гадаєте? – запитав Баррент, застосовуючи прийом, який йому підказали в Групі.
Чоловік хвильку подумав.
– Я, здається, здогадався, – сказав він, – ви, мабуть, Опитувач.
– Ммм, – пробурмотів Баррент.
– Ну звичайно. Ви один із тих, хто вивчає думки людей із різного приводу за допомогою опитувань і подібних речей. Так?
– Як це ви одразу здогадалися? – сказав Баррент.
– Ну, це було не так важко. Опитувачі завжди заходять здалеку, намагаючись зрозуміти ставлення людей до різних речей. Я б зрозумів це одразу, якби ви були у костюмі Опитувача.
Чоловік знову замислився.
– Чому ж це ви не одягнені, як Опитувач?
– Я щойно приступив до роботи, – сказав Бар‑рент, – ще не встиг придбати одяг.
– Але ж ви повинні його мати, – повчально сказав чоловік, – інакше як громадянин може дізнатися про ваш статус?
– Це просто кілька тестових запитань, – виправдався Баррент, – дякую за співпрацю, сер. Можливо, у мене буде найближчим часом можливість провести з вами опитування.
– Будь‑коли до ваших послуг, – сказав чоловік. Він чемно кивнув і пішов.
Баррент зметикував, що вдавати Опитувача було б для нього ідеальним. Це надало б йому право задавати питання, зустрічатися з людьми, з'ясовувати, як живуть люди на Землі. Звичайно, слід бути обережним, щоб мимохіть не виявити свого невігластва. Але, працюючи обачно, можна буде за кілька днів набути загальні знання про земну цивілізацію.
Насамперед йому потрібно купити одяг Опитувача. Це важливо. Біда в тому, що він зовсім не мав грошей. Група не змогла підробити земні гроші, ніхто з них навіть не зміг пригадати, як ці гроші виглядають.
Зате вони вигадали спосіб, як подолати цю перешкоду.
Баррент зайшов у найближчий магазин.
Власником його був низенький блакитноокий чоловічок із звичною посмішкою продавця. Привітавши Баррента, він запитав, чим може бути корисним.
– Мені потрібен одяг Опитувача, – сказав йому Баррент, – я наразі приступаю до роботи.
– Звичайно, сер, – відізвався господар, – ви потрапили якраз у потрібне вам місце. Більшість менших магазинів продають одяг не для всіх, а лише для... ну... широко розповсюджених професій. Але тут, у Жуля Вондерсона, є готовий одяг для всіх п'ятисот двадцяти основних професій, перелічених у Альманаху цивільного стану.
– Гаразд. У вас є готовий одяг мого розміру?
– Авжеж, – запевнив Вондерсон, – ви бажаєте звичайний чи спеціальний?
– Гадаю, мене влаштував би звичайний.
– Більшість початківців надають перевагу спеціальному, – підказав Вондерсон, – маленькі додаткові деталі, імітовані під ручне оздоблення, забезпечують більшу повагу громадян.
– У такому випадку візьму спеціальний.
– Гаразд, сер. Хоча, якщо ви зачекаєте день‑два, у нас з'явиться нова тканина – імітація під виконану на домашньому ткацькому верстаті з випадковими помилками плетіння. Дуже престижна річ.
– Можливо, я прийду до вас по неї згодом. Зараз мені потрібен готовий одяг.
– Звичайно, сер, – сказав Вондерсон із вміло прихованим розчаруванням, – зачекайте хвилинку...
Після кількох примірок Баррент підібрав собі потрібного розміру чорний діловий костюм із вузеньким пружком білого кольору на вилогах. На недосвідчений погляд він виглядав майже так само, як інші костюми – для банкірів, біржових маклерів, бакалійників, бухгалтерів тощо, які демонстрував Вондерсон. Але для Вондерсона, який розповідав про особливості вилог на костюмах банкіра й страхового агента, ці відмінності були такими ж чіткими, як і грубо очевидні статусні символи Омеги. Баррент вирішив, що це питання досвіду.
– Саме те, що вам потрібно, сер! – розхвалював Вондерсон, – ідеально облягає, надається гарантія. І всього тридцять дев'ять дев'яносто п'ять.
– Чудово, – сказав Баррент, – тепер, про гроші...
– Так, сер?
Баррент зважився:
– У мене їх немає зовсім.
– Немає, сер? Як таке може бути?
– У мене їх дійсно немає, – підтвердив Баррент, – однак я маю деякі цінні речі.
Він дістав із кишені три персні з діамантами, які йому надала Група на Омезі.
– Ці камені – справжні діаманти, що може вам засвідчити будь‑який ювелір. Може, ви візьмете один із перснів у заставу, поки у мене з'являться гроші на оплату.
– Але ж, сер, – здивувався Вондерсон, – діаманти і тому подібні речі не мають спеціальної цінності. Вони втратили її з 23 року, коли Вон Блон написав свою видатну працю, розвінчавши концепцію дефіцитної вартості.
– Авжеж, – тільки й сказав Баррент, збитий з пантелику словами Вондерсона.
Вондерсон подивився на каблучки.
– Я гадаю, що вони мають для вас сентиментальну цінність.
– Безумовно. У нашій сім'ї їх передавали з покоління в покоління.
– У такому разі, – сказав Вондерсон, – я не хотів би вас позбавляти їх. Прошу, ніяких заперечень, сер! Почуття – це найцінніший скарб. Я не міг би спокійно спати ночами, якби взяв бодай одну з цих сімейних реліквій у вас.
– Але ж йдеться про оплату.
– Заплатите тоді, коли зможете.
– Ви маєте на увазі, що довіряєте мені, хоча зовсім мене не знаєте?
– Аякже, – сказав Вондерсон. Він хитро посміхнувся, – випробовуєте на мені ваші прийоми Опитувача, авжеж? Навіть дитина знає, що наша цивілізація базується на довірі. Це аксіома – навіть незнайомій людині потрібно довіряти, поки вона своїми вчинками не переконає вас у іншому.
– Хіба вас ніколи не обманювали?
– Звичайно, ні. Адже злочинів у наші дні немає.
– У такому разі, – запитав Баррент, – як же тоді з Омегою?
– Перепрошую?
– Омега, планета‑в'язниця. Ви ж, мабуть, чули про неї.
– Ну, щось чув, – обережно вимовив Вондерсон, – ну, точніше буде сказати, що злочинів майже немає. Я вважаю, що завжди буде виявлятись якась незначна кількість осіб із вродженими злочинними нахилами. Але кажуть, що їх кількість становить не більше десяти чи дванадцяти осіб на рік із майже двох мільярдів людей.
Він широко посміхнувся.
– Мої шанси натрапити на когось із них надзвичайно мізерні.
Баррент замислився над тим, чому ж тоді тюремні кораблі постійно курсують між Землею і Омегою, залишаючи на Омезі людський вантаж і поверта‑
ючись знову по інший. Йому було цікаво, звідки Вондерсон взяв свою статистику. Він також не розумів, чому ніде не видно поліції. Баррент не бачив жодної військової форми від того моменту, як зійшов із корабля. Він хотів би запитати про це, але здається, наразі вже вистачить запитань.
– Дуже дякую за кредит, – сказав Баррент, – намагатимусь розрахуватись якнайшвидше.
– Не сумніваюсь, – Вондерсон тепло потиснув руку Барренту, – можете не квапитись, сер. Нічого, я зачекаю.
Баррент ще раз подякував і вийшов із магазину.
Зараз він мав професію. І якщо й інші люди довіряли один одному так само, як Вондерсон, Баррент мав необмежений кредит. Він був на планеті, устрій якої на перший погляд нагадував утопію. А утопія, звісно, має певні суперечності. Він сподівався дізнатися про все більше наступними днями.
Баррент знайшов готель і винайняв на тиждень кімнату в кредит.

Розділ 26

Уранці Баррент віднайшов неподалік відділення публічної бібліотеки. Він вирішив дізнатися із книг якомога більше про історію розвитку земної цивілізації, щоб мати краще уявлення чого йому очікувати від людей, з якими він стикається, і на що слід звертати увагу.
Одяг Опитувача дав йому доступ до закритих полиць, де зберігалися книги з історії. Але самі книжки його не потішили. Більшість із них були присвячені давній історії Землі, від стародавнього світу до світанку атомної ери. Коли він гортав одну з книг, її зміст видався йому знайомим, до нього почали повертатися спогади про те, що він колись, ймовірно, читав. Він швидко проскочив сторінки від стародавньої Греції Перикла до Римської імперії, Карла Великого і Темних століть, від норманських завоювань до Тридцятилітньої війни, потім пробігся очима по подіях наполеонівської ери. Більш уважно Баррент прочитав про світові війни. Книга закінчувалася вибухом перших атомних бомб. Інші книжки на полиці були присвячені більш детальному розгляду різних етапів історії, про які він щойно прочитав.
Після ретельних пошуків Баррент натрапив на невеличку працю Артура Віттлера під назвою «Повоєнна дилема, том 1». Події в ній розпочиналися з того, на чому закінчувались в інших книгах з історії – з атомних бомб, що вибухнули над Хіросімою і Нагасакі. Баррент сів і почав уважно читати.
Він дізнався про «холодну війну» 1950‑х років, коли у кількох країн з'явилась атомна і воднева зброя. Вже в той час, констатував автор, паростки масової примітивної одностайності почали насаджувати в свідомість більшості народів світу. В Америці культивувався шалений опір комунізму. У Росії і Китаї – шалене несприйняття капіталізму. Одна по одній всі країни світу були втягнуті до того або іншого табору. Для забезпечення внутрішньої безпеки керівництва країн покладалися на новітні методи пропаганди й активне впровадження певної ідеології. Усі держави вважали, що вони потребують, заради свого виживання, жорсткого дотримання затверджених державою доктрин всіма, без винятку, громадянами.
Ідеологічний тиск на особистість ставав сильнішим і водночас більш витонченим.
Згодом небезпека війни минула. Розрізнені земні суспільства почали зливатися в об'єднану супердержаву. Але тиск на особистість замість того, щоб зменшуватись, посилювався все інтенсивніше. Необхідність його була продиктована зростанням кількості населення внаслідок демографічного вибуху і численними труднощами при об'єднанні людей, які відрізнялись за національними й етнічними ознаками. Відмінності в думках могли бути небезпечними, занадто багато людей тепер мали доступ до смертоносних водневих бомб.
За таких обставин не можна було допускати жодних відхилень у думках і поведінці людей.
Об'єднання завершилось. Завоювання космосу тривало – від польотів на місяць людство підійшло до міжпланетних і міжзоряних. Але земні інституції ставали все більш жорсткими. Цивілізація, настільки негнучка, що нагадувала цим середньовічну Європу, завдавала кари за будь‑яке протиставлення загальноприйнятим звичаям, думкам, віруванням. Такі порушення суспільного договору вважалися злочином таким ж тяжким, як вбивство або підпал. І каралися аналогічно. Для цього, як колись у давнину, використовували таємну поліцію, політичний розшук, інформаторів. Будь‑які можливі засоби застосовувались для досягнення найважливішої мети – одностайності в думках і вчинках.
Для вільнодумців існувала Омега.
Смертна кара була скасована задовго до цього, але не було ані місця, ані ресурсів, щоб утримувати зростаючу кількість злочинців, які переповнювали тюрми. Світові лідери нарешті вирішили переправити всіх злочинців в окремий тюремний світ, взявши за взірець систему, яку французи застосовували в Гвіані й Новій Каледонії, а англійці – в Австралії й на початку колонізації Північної Америки. Оскільки правити Омегою з Землі було неможливо, влада і не намагалася цим займатись. Просто застосувала застережні заходи, щоб ніхто з в'язнів не міг втекти.
На цьому закінчився перший том праці. В анонсі наприкінці було сказано, що другий том стосуватиметься дослідження сучасного суспільства Землі. Він матиме назву «Цивілізація статусу».
Але другого тому на полицях не було. Баррент запитав про нього у бібліотекара, і той сказав, що другий том було знищено в інтересах громадської безпеки.
Залишивши бібліотеку, Баррент зайшов до невеличкого парку. Він сів на лаву, втупивши погляд у землю і обмірковуючи ситуацію.
Баррент очікував, що знайде Землю, подібну до описаної у книзі Віттлера. Він був готовий до існування поліції, суворого контролю, репресій населення і наростаючих збурень. Але це, мабуть, було в минулому. Наразі він навіть не бачив поки що жодного поліцейського, жодних ознак контролю за громадянами. Люди, яких він зустрічав, не здавалися жорстко пригнобленими. Навпаки. Цей світ здавався зовсім іншим...
Однак рік за роком кораблі з ув'язненими, яким попередньо стирали пам'ять, прибували на Омегу. Хто їх заарештував? Хто їх судив? Яке суспільство їх породжувало?
Йому доведеться самому шукати на все це відповідь.

Розділ 27

Наступного ранку Баррент розпочав свої розвідки. Метод у нього був простий. Він дзвонив у двері і проводив опитування, попереджаючи, що потрібні йому запитання він буде поєднувати з такими, які можуть видатись підступними або безглуздими. Проте вони потрібні для перевірки загального рівня обізнаності людини. Таким чином, Баррент отримав можливість розпитувати людей взагалі про що завгодно і торкатись будь‑яких тем, не виявляючи власного невігластва.
Правда, існувала небезпека, що якийсь чиновник може поцікавитися його документами або поліція зненацька з'явиться саме тоді, коли він найменше на це очікуватиме. Але йому доводилося ризикувати. Розпочавши з першого будинку на Помаранчевій еспланаді, Баррент просувався на північ, опитуючи всіх, кого заставав удома. Він зумів зібрати чимало різноманітної інформації, як може засвідчити добірка деяких його нотаток, зроблених за час роботи:

* * *

Громадянка А. Л. Готтрейд, 55 років, рід занять – домогосподарка. Дужа, струнка жінка, владна, але ввічлива, серйозна, не полюбляє жартів.
– Ви хочете запитати мене про класи і статус? Це все, що вас цікавить?
– Так, мем.
– Всі Опитувачі завше питають про класи і статус. Здається, ви вже все, що тільки можна, про це дізналися. Ну, гаразд. Наразі, коли всі рівні, є лише один клас – середній. Питання лише в тому – до якої верстви середнього класу належить людина? Вищої, нижчої чи середньої?
– І як це можна визначити?
– На це вказує чимало ознак. Те, як людина розмовляє, їсть, одягається, як поводиться на публіці. Її манери. Її одяг. Поглянувши на одяг людини можна безпомилково дізнатись, чи належить вона до вищої верстви середнього класу.
– Зрозуміло. А як визначити людину нижчої верстви середнього класу?
– Ну, насамперед, їм бракує креативності. Наприклад, вони носять готовий одяг, не намагаючись бодай якось прикрасити його. Те ж саме стосується і їхніх будинків. Але додам, що просто прикрасити житло, без належної вишуканості, це зовсім не те. Такі речі – ознака вискочок, яким кортить примазатись до вищої верстви середнього класу. Таких людей не запрошують у дім.
– Дякую, громадянко Готтрейд. А як би ви оцінили свій статус?
(Мить повагавшись.)
– О, я над цим ніколи надто не задумувалась, гадаю – вища верства середнього класу.

* * *

Громадянин Драйстер, вік 43 роки, продавець взуття за професією. Худорлявий, спокійний чоловік, виглядає молодшим за свої роки.
– Так, сер. У нас із Мірою троє дітей шкільного віку. Всі хлопчики.
– Можете мені пояснити, в чому полягає їхня освіта?
– Хлопці навчаються читати і писати, а ще – як стати добрими громадянами. Вони вже починають вивчати свої професії. Найстарший бере участь у сімейному бізнесі – продажу взуття. Інші двоє освоюють торгівлю уроздріб продовольчими товарами. Це сімейний бізнес батьків моєї дружини. Діти також дізнаються, як зберегти свій статус і застосувати певні стандартні прийоми для просування вгору. Це те, що вони вивчають на відкритих заняттях.
– А існують ще й закриті шкільні заняття?
– Звичайно. Всі діти їх відвідують.
– А чого вони навчаються на закритих заняттях?
– Не знаю. Вони ж закриті.
– Хіба діти ніколи не розповідають про ці заняття?
– Ні. Вони говорять про що завгодно, але не про ці заняття.
– Тобто ви не знаєте, що відбувається на закритих заняттях?
– Перепрошую, але не знаю. Я гадаю, але, зверніть увагу, це лише мій здогад, що це якось пов'язано з релігією. Про це ви можете дізнатись лише у вчителів.
– Дякую, сер. А як ви оцінюєте себе за статусом?
– Середня верства середнього класу, безсумнівно.

* * *

Громадянка Меріджен Морган, 51 рік, за професією шкільна вчителька. Висока, кістлява жінка.
– Так, сер, я думаю, що це все що я можу розповісти вам про навчальну програму в нашій Бежевій школі.
– За винятком закритих занять.
– Перепрошую, сер?
– Ви не розповіли про закриті заняття.
– Тут мені нема чого сказати.
– Чому так, громадянко Морган?
– Це одне з підступних питань? Усім відомо, що вчителів не допускають на закриті заняття.
– Хто ж їх відвідує?
– Діти, звичайно.
– Але ж хто їх навчає?
– За це несе відповідальність уряд.
– Звичайно. Але хто конкретно займається викладанням на закритих заняттях?
– І гадки не маю, сер. Це не моя справа. Закриті заняття – це давня і поважна інституція. Те, що відбувається на них, можливо, має релігійний характер. Але це лише здогадки. Що б там не було, мене це не обходить. Так само, як і вас, юначе, хоча ви й Опитувач.
– Дякую, громадянко Морган.

* * *

Громадянин Едгар Ніф, вік 107 років, офіцер у відставці. Високий, згорблений чоловік із тростиною, з ясним, не за роками, поглядом крижаних блакитних очей.
– Трохи голосніше, будь ласка. Про що ви питали?
– Про збройні сили. Конкретно я запитав...
– Я зрозумів. Так, юначе, я був полковником у Двадцять першому Північноамериканському з'єднанні космічних кораблів, яке було регулярним підрозділом Корпусу оборони Землі.
– Ви відмовились від служби?
– Ні, служба відмовилася від мене.
– Перепрошую, сер?
– Ви правильно почули, юначе. Це сталося шістдесят три роки тому. Збройні сили Землі демобілізували, за винятком поліції, яку я не беру до уваги. Всі регулярні підрозділи було демобілізовано.
– Чому так вчинили, сер?
– Не стало з ким воювати. Не було навіть кого остерігатись, або просто нам так це пояснили. Дурницю втнули, як на мене.
– Чому, сер?
– Тому що кожен старий солдат розуміє, що ніхто не може знати заздалегідь, коли наскочить ворог. Таке може трапитись щомиті. І де ми тоді опинимось?
– Хіба не можна буде сформувати армію знову?
– Безумовно, можна. Але теперішнє покоління не має досвіду служби у збройних силах. Не залишилось командирів, окрім кількох нікому непотрібних старих дурнів, таких як я. Знадобилися б роки, щоб сформувати дійсно ефективну армію.
– А тим часом Земля залишається цілком беззахисною перед вторгненням ззовні?
– Так, за винятком підрозділів поліції. Але я серйозно сумніваюся в їхній надійності у випадку збройного нападу.
– Що б ви могли сказати про поліцію?
– Я нічого про них не знаю. Ніколи не забивав собі голову тим, що не стосується армії.
– Але ж можливо, зараз поліція перебрала на себе функції армії? Адже саме поліція є потужною дисциплінованою воєнізованою силою?
– Можливо, й так, сер. Все може бути.
Громадянин Моертін Хоннерс, 31 рік, професія пере‑повідач. Тендітний, кволий чоловік із пригладженим білявим волоссям і юним обличчям.
– Ви переповідач, громадянине Хоннерс?
– Так, сер. Хоча слово «письменник» мені більше подобається, якщо не заперечуєте.
– Гаразд. Громадянине Хоннерс, ви пишете для періодичних видань, які продаються з яток?
– Ну що ви, ні! Там розміщують сумнівної якості витвори нікчемних писак для задоволення потреб нижчої верстви середнього класу. Ці «повісті», якщо ви цього не знали, компонуються зі шматків творів різних популярних письменників двадцятого і двадцять першого століття. Люди, які це пишуть, просто заміняють деякі слова, от і вся їхня творчість.
– А ви такою роботою не займаєтесь?
– У жодному разі! Моя робота некомерційна. Я – креативний фахівець по Конраду.
– Ви не могли б пояснити мені, що це означає, громадянине Хоннерс?
– Із задоволенням. Я займаюсь оновленням книг Джозефа Конрада, автора, який жив у доатомну епоху.
– І в чому воно полягає, сер?
– Ну, на даний момент я займаюсь вже п'ятим оновленням роману «Лорд Джим». Для цього я занурююсь якнайглибше в оригінальний твір. Тоді беруся до його переписування таким чином, як написав би Конрад, якби він жив сьогодні. Це праця, яка вимагає надзвичайної працьовитості й максимального дотримування автентичності художнього стилю. Одна похибка може зіпсувати весь оновлений твір. Як бачите, це вимагає попереднього оволодіння словником, темами, сюжетами, авторськими прийомами Конрада, вимагає знання характерів героїв його творів і таке інше. Все це потрібно враховувати, однак книга не повинна лише сліпо повторювати твір. У ній має бути щось нове на додачу до вже сказаного Конрадом.
– І вам вдається досягти в цьому успіху?
– Критики відгукуються схвально, і мій видавець мною задоволений.
– Коли ви закінчите п'яте оновлення «Лорда Джима», над чим плануєте працювати далі?
– Якийсь час хотів би перепочити. Потім візьмусь оновлювати один із менш відомих творів Конрада. Може, «Плантатор із Малати».
– Зрозуміло. Чи є оновлення творів звичною практикою у всіх галузях мистецтва?
– Це мета кожного дійсно амбітного митця, незалежно від того, якому виду мистецтва він служить. Що подієш, мистецтво – божество суворе.

* * *

Громадянин Вілліс Оуерка, 8 років, учень. Веселий, чорнявий, засмаглий хлопчик.
– Вибачте, пане Опитувачу, моїх батьків зараз немає вдома.
– Це нічого, Віллісе. Ти не проти, якщо я тобі задам одне‑два запитання?
– Ні, я не проти. А що у вас під піджаком, пане? Ви там щось ховаєте.
– Питатиму я, Віллісе, якщо ти не заперечуєш... Отже, тобі подобається школа?
– Так, подобається.
– Які предмети ви там вивчаєте?
– Ну, читання, письмо, підвищення статусу, різні види мистецтва: музика, архітектура, література, балет, театр. Звичайний шкільний матеріал.
– Зрозуміло. Це на відкритих заняттях?
– Авжеж.
– Ти відвідуєш також і закриті заняття?
– Звичайно. Щодня.
– Ти не проти мені про це розповісти?
– Ні, не проти. Це мабуть пістолет видимається? Я знаю, який він. Великі хлопці кілька днів тому показували один одному картинки на перерві, я і собі зазирнув. Еге ж, це пістолет?
– Ні, це просто костюм погано припасований. То ти не проти розповісти мені, чим ви займаєтесь на закритих заняттях?
– Я не проти.
– То чим же саме?
– Я не пам'ятаю.
– Як же так, Віллісе?
– Я вам правду кажу, пане Опитувачу. Ми заходимо в цей кабінет і виходимо через дві години на перерву. Оце й все. Я нічого більше не пам'ятаю. Я питав у інших дітей. Вони теж нічого не пригадують.
– Дивно...
– Ну, чому, сер? Якби ми все пам'ятали, то це не були б закриті заняття.
– Можливо, ти маєш рацію. Ти можеш згадати, як виглядає кабінет чи хто є вашим вчителем на закритих заняттях?
– Ні, сер. Я дійсно зовсім нічого не пам'ятаю.
– Дякую, Віллісе.

* * *

Громадянин Кучулайн Дент, 37 років, винахідник за фахом. Передчасно полисілий чоловік з іронічними очима.
– Так, правильно. Я винахідник, який спеціалізується на іграх. Я винайшов «Визнач, де ти є!» минулого року. Ця гра була досить популярною. Ви з нею знайомі?
– На жаль, ні.
– Цікава гра. Імітує орієнтацію у просторі. Гравцям на комп'ютери надаються неповні дані, а потім, якщо вони набирають бали, додається ще інформація. Помилки, навпаки, штрафуються. Світлові, звукові ефекти і всяке таке. Дуже гарно продавалась.
– А якимись іншими винаходами ви займаєтесь, громадянине Дент?
– Коли я був ще хлопчиком, я розробив удосконалений комбайн. Він був приблизно втричі ефективніший за нинішні моделі. І, повірите, я дійсно думав, що маю шанс продати його.
– То ви його продали?
– Звісно, ні. Тоді я ще не знав, що патентне бюро закрито назавжди, за винятком секції ігор.
– Вам тоді було прикро?
– Трохи сердився. Але згодом зрозумів, що існуючі моделі є і так достатньо хорошими. Немає потреби винаходити більш ефективні. Люди наразі задоволені тим, що мають. Від нових винаходів не буде жодної користі для людства. Народжуваність і смертність на Землі стабільні, всього вистачає для всіх. Щоб запровадити новий винахід, довелось би переобладнувати цілий завод. Це майже неможливо, оскільки всі сьогоднішні заводи працюють автоматично і самі ремонтуються. Ось чому існує мораторій на всі винаходи, за винятком нових ігор.
– Як ви ставитесь до цього?
– Про що тут можна говорити? Просто так воно реально є.
– Ви хотіли б, щоб все було інакше?
– Можливо. Але як винахідник я в будь‑якому разі вхожу до числа потенційно нестабільних осіб.

* * *

Громадянин Барн Трентен, 41 рік, інженер‑атомник, працює на виробництві космічних кораблів. Нервова, розумна на вигляд людина з сумними карими очима.
– Ви хочете знати, чим я займаюсь у себе на роботі? Шкода й питати, громадянине, тому що я нічим не займаюся, окрім як вештаюсь заводом. Згідно з правилами на нашому виробництві за роботами або автоматичними операціями повинна наглядати людина. Оцим я і займаюсь. Я просто ходжу і спостерігаю.
– Ви цим наче б то незадоволені, громадянине Трент.
– Ще б пак. Я хотів бути інженером‑атомником. Я навчався для цього. А коли закінчив навчання, то зрозумів, що мої знання застаріли років на п'ятдесят. Але навіть якби вони відповідали сучасному рівню техніки, я б не мав де їх застосувати.
– Чому ж так?
– Тому що в атомній галузі все автоматизовано. Я не знаю, чи відомо це більшості населення, але це дійсно так. Від доставки сировини до відвантаження готової продукції все повністю автоматизовано. Єдиною участю людини в програмі є коригування об'єму виробництва відповідно до кількості населення. І навіть у цьому процесі роль людини мінімальна.
– Що станеться, якщо частина автоматизованого заводу вийде з ладу?
– Все відновиться за допомогою ремонтних автоматів.
– А якщо вони поламаються?
– Ці кляті одоробала самовідновлюються. Все, що мені залишається, – це стояти осторонь, спостерігати і заповнювати звіти. Це принизливо для людини, яка вважає себе інженером.
– Чому ви не знайдете собі іншу роботу?
– Дарма й шукати. Я дізнавався, інші інженери знаходяться в подібному становищі – спостерігають за автоматичними процесами, на яких вони не знаються. Візьміть будь‑яку галузь: харчову промисловість, виробництво автомобілів, будівництво, біохімію – скрізь те саме. Або інженери тиняються цехами без діла або їх там взагалі немає.
– Це стосується і космічних польотів?
– Звісно. Жоден член Спілки космічних пілотів вже більше п'ятдесяти років не залишав Землю. Вони просто не здатні керувати судном.
– Зрозуміло. Усі кораблі налаштовані на автоматичний режим.
– Саме так. Вони працюють у постійному автоматичному режимі.
– Що б трапилось, якби котрийсь із них потрапив у позаштатну ситуацію?
– Важко сказати. Кораблі не можуть думати, як ви здогадуєтесь, вони просто виконують заздалегідь встановлені програми. Якщо б якесь повітряне судно потрапило у ситуацію, яка не врахована його програмою, воно було б паралізовано, принаймні на якийсь час. Підозрюю, на кораблях є селектор оптимального вибору, який повинен приймати рішення в надзвичайних ситуаціях, але навряд чи він колись випробовувався. У кращому випадку він би діяв із затримкою. У гіршому – не спрацював би взагалі. Як на мене, було б добре, якби таке трапилось.
– Ви справді так вважаєте?
– Авжеж. Мені нудно день у день стояти і спостерігати, як працюють машини. Більшість фахівців, яких я знаю, відчувають те саме. Ми хочемо щось робити. Будь‑що. Ви знаєте, що сто років тому пілоти космічних кораблів досліджували планети інших зоряних систем?
– Так.
– Ну от, це саме те, що ми мали б робити зараз. Виходити назовні, проводити дослідження, просуватися вперед. Це те, чого ми прагнемо.
– Я розумію вас. Але вам не здається, що ви говорите досить небезпечні речі?
– Я знаю. Але, чесно кажучи, мене це не хвилює. Нехай відправляють на Омегу, якщо бажають. Тут мені нічого робити.
– То ви чули про Омегу?
– Кожен, хто пов'язаний із зоряними кораблями, знає про Омегу. Рейси між Омегою і Землею – це єдині рейси, якими курсують наші кораблі. Ми живемо в жахливому світі. Особисто я покладаю провину на духовенство.
– Духовенство?
– Безперечно. Ці святі дурні з їх нескінченним патяканням про Церкву духа людського втілення. Цього достатньо щоб забажати хоч якогось зла...

* * *

Громадянин Отець Боерен, 51 рік, священнослужитель. Величний огрядний чоловік у жовтій рясі й білих сандаліях.
– Саме так, сину, я абат місцевого відділення Церкви духа людського втілення. Наша церква є офіційною і єдиною релігією на Землі. Наша релігія – релігія всього людства. Вона складається з найкращих елементів усіх колишніх релігій, як основних, так і другорядних, майстерно поєднаних в єдину все‑охоплюючу віру.
– Громадянине абат, чи не існувало суперечностей поміж доктринами різних релігій, які складають вашу віру?
– Суперечності існували. Але засновники нашої нинішньої Церкви відкинули всі дратівливі моменти. Ми шукали злагоди, а не протиріч. Нам вдалося зберегти лише певні колоритні аспекти ранніх великих релігій, ті їхні положення, які можуть поєднати людей. Ніколи не було жодного розколу у нашій релігії, тому що ми все приймаємо. Можна вірити у все, що завгодно, доки це не суперечить Духу людського втілення. Бо це – справжнє поклоніння людині. І Дух, який ми визнаємо, – це дух божественного і святого Добра.
– Могли б ви дати визначення поняттю Добра, громадянине абат?
– Безумовно. Добро – це сила всередині нас, яка надихає людей до одностайності й підпорядкування. Поклоніння Добру – це, по суті, є поклонінням самому собі, а отже, єдино правильним. Особистість, яка поклоняється сама собі, це ідеальна соціальна істота, яка зайняла свою нішу в суспільстві і готова використати будь‑яку можливість для просування нагору. Добро лагідне, оскільки воно є реальним відображенням Всесвіту, люблячого і милостивого. Добро вічне і незмінне, хоча воно приходить до нас у… У вас якийсь дивний погляд, юначе.
– Вибачте, громадянине абат. Мені здалося, що я вже десь чув цю проповідь або дуже подібну.
– Істина залишається істиною, хто б її не виголошував.
– Звичайно. Ще одне запитання, сер. Чи не могли б ви розповісти мені про релігійне напучування дітей?
– Це обов'язок сповідальних роботів.
– Он як?
– Ідею цього запозичено із стародавнього трансцендентального фрейдизму. Сповідальний робот навчає дітей і дорослих. Він відчуває їхні особистісні проблеми в межах суспільної матриці. Це їхній постійний друг, соціальний наставник, релігійний вчитель. Як робот такий сповідник здатен точно, однозначно відповісти на будь‑яке запитання. Це сприяє великій справі досягнення Одностайності.
– Я зрозумів, чим займаються сповідальні роботи. А що роблять люди‑священики?
– Вони стежать за сповідальними роботами.
– Чи навчають ці роботи дітей на закритих заняттях?
– Я не можу відповісти вам на це запитання.
– То вони таки займаються там із дітьми?
– Я справді цього не знаю. Закриті заняття є закритими для абатів, як і для інших дорослих.
– За чиїм наказом?
– За наказом начальника секретної поліції.
– Зрозуміло... Дякую, громадянине абат Боерен.

* * *

Громадянин Еньен Дравівіан, 43 роки, урядовий службовець. Миршавий чоловічок, виглядає занадто старим і стомленим, як на свої роки.
– Добрий день, сер. Ви кажете, що працюєте в уряді?
– Саме так.
– Це уряд штату чи федеральний?
– Обидва водночас.
– Зрозуміло. Ви довго працюєте на цій службі?
– Приблизно вісімнадцять років.
– Так, сер. Ви не проти назвати мені вашу конкретну посаду?
– Чому ж ні. Я – начальник секретної поліції.
– Зрозумів, сер. Це дуже цікаво. Я...
– Не хапайтесь за свій лазерний пістолет, колишній громадянине Барренте. Можу вас запевнити, він не буде працювати в захищеній зоні поблизу мого будинку. І якщо ви його витягнете, то постраждаєте.
– Як саме?
– У мене є свої засоби захисту.
– Як ви дізналися моє ім'я?
– Я дізнався про вас майже тієї ж миті, як ви ступили на Землю. Ми маємо для цього деякі засоби. Але можемо поговорити про це в будинку. Ви не зайдете?
– Гадаю, не варто.
– Боюсь, що доведеться. Заходьте, Барренте, я вас не вкушу.
– Я заарештований?
– Звичайно, ні. Ми просто трохи побалакаємо. Проходьте, сер, ось сюди. Почувайтеся, як удома.

Розділ 28

Дравівіан завів його у простору кімнату, стіни якої були обшиті панелями з горіхового дерева. Приміщення було обставлено лакованими вигадливо вирізьбленими меблями з міцного чорного дерева. Високе старовинне бюро стояло в кутку. Важкий гобелен із сценою середньовічного полювання, вишитий у тьмяних кольорах, займав всю стіну.
– Вам подобається? – запитав Дравівіан, – облаштуванням кімнати займались особисто члени моєї родини. Дружина скопіювала гобелен з оригіналу в музеї «Метрополітен». Наші два сини виготовили меблі. Вони хотіли чогось давньоіспанського за духом, але більш зручного, ніж зазвичай буває антикваріат. Довелось трохи змінити обриси. Мого власного захоплення наочно не видно. Мій фах – музика періоду бароко.
– На додачу до роботи в поліції, – вимовив Бар‑рент.
– Так, на додачу до моєї роботи.
Дравівіан відвернувся від Баррента і задумливо подивився на гобелен.
– Ми згодом поговоримо про поліцію. Скажіть спочатку, що ви думаєте про цю кімнату?
– Дуже красиво, – сказав Баррент.
– Так. І?
– Ну, мені важко судити.
– Ви мусите висловити своє враження, – промовив Дравівіан, – ця кімната є відображенням в мініатюрі земної цивілізації. Тож скажіть, що ви про неї думаєте.
– Тут не відчувається життя, – сказав Баррент. Дравівіан обернувся до Баррента і посміхнувся.
– Так, влучно сказано. Чогось суттєвого не вистачає. Це кімната людей з високим статусом, Барренте. Було докладено чимало творчих зусиль для мистецького вдосконалення старовинних оригінальних прототипів. Моя родина відтворила частинку давньої Іспанії, так само, як інші відтворюють деталі минулого майя, ранньої Америки або Океанії. І все‑таки сутність цих речей виглядає порожньою. Наші автоматизовані фабрики виробляють для нас одні і ті ж товари рік у рік. Оскільки всі користуються однаковими речами, ми прагнемо змінити фабричну продукцію, вдосконалити, оздобити її, виразити себе через неї, якимось чином ідентифікувати себе. Ось такою є Земля, Барренте. Наші енергія і вміння скеровуються на, по суті, декадентські намагання. Ми вирізьблюємо меблі під старовину, переймаємось своїм чином і статусом, а тим часом далекі планети залишаються недослідженими. Ми давно перестали рухатись вперед. Стабільність призвела до небезпечного застою, якому ми піддалися. Ми стали настільки соціалізованими, що індивідуальність доводиться спрямовувати на найбезпечніші захоплення, на особисті проблеми, утримувати її від будь‑якого змістовного вираження. Я гадаю, ви вже багато чого й самі зрозуміли за час перебування на Землі?
– Так, авжеж. Але я не сподівався почути таке від начальника секретної поліції.
– Я незвичайна людина, – насмішкувато посміхнувся Дравівіан, – а секретна поліція – незвичайна установа.
– Я бачу, вона працює доволі ефективно. Як ви дізналися про мене?
– Це було досить просто. Більшість людей на Землі змалечку переймаються суспільною безпекою. Це в нас уже в крові. Майже всім, із ким ви зустрічались, впало в очі, що з вами щось не так. Ви були тут чужим, як вовк серед овець. Люди це помічали і давали мені знати.
– Ну, і що ж тепер?
– Насамперед я хотів би, щоб ви розповіли мені про Омегу.
Баррент коротко описав начальнику поліції особливості життя на тюремній планеті. Дравівіан кивав, злегка усміхаючись.
– Так, приблизно так я собі це і уявляв, – сказав він, – на Омезі трапилося те саме, що відбувалось на початку колонізації Америки й Австралії. Звичайно, існують певні розбіжності – ви повністю відірвані від країни‑матері. Але в омегіан такі ж самі шалена енергія і драйв і така ж безжалісність.
– Що ви збираєтеся зробити зі мною? – запитав Баррент.
Дравівіан знизав плечима.
– Те, що я міг би зробити, не має особливого сенсу. Я міг би вас вбити. Але це не завадить вашій групі на Омезі надіслати інших шпигунів або захопити один із тюремних кораблів. Як тільки омегіани застосують силу, вони все одно дізнаються правду.
– Що ви маєте на увазі?
– Невже ви досі не зрозуміли? Земля не воювала майже вісім сотень років. Ми не здатні на опір. Сторожовики навколо Омеги – це чиста показуха. Зоряні кораблі повністю автоматизовані, знаходяться на тому самому технічному рівні, що й кілька сотень років тому. Рішучим нападом вдасться захопити корабель, а тоді вже решта всього відбудеться сама собою. Ніщо не завадить омегіанам повернутися на Землю, а на Землі немає нічого, щоб могло б їм протидіяти. Саме це, як ви здогадуєтесь, і є причиною того, що всіх в'язнів, які залишають Землю, позбавляють спогадів. Якби вони все пам'ятали, вразливість Землі була б для них очевидною.
– Якщо ви розумієте все це, – запитав Баррент, – чому ваше керівництво нічого з цим не робить?
– Спочатку виникали певні наміри. Але за намірами не було справжньої мотивації. Ми вважали за краще не думати про це. Припускали, що статус‑кво може залишатися на невизначений час. Ми не хотіли думати про той день, коли омегіани повернуться на Землю.
– Що збираєтеся наразі робити ви і ваша поліція? – запитав Баррент.
– Мій чин теж лише сама видимість, – відповів Дравівіан, – у мене немає поліції. Начальник секретної поліції – це просто почесна посада. Поліція на Землі не потрібна вже близько ста років.
– Вона вам знадобиться, коли сюди повернуться омегіани, – сказав Баррент.
– Так. Знову з'являться злочини і серйозні проблеми. Але я гадаю, що врешті решт об'єднання матиме позитивні наслідки. Омегіани вмотивовані, амбітні. З іншого боку, вони потребують певної стабільності й творчої наснаги, які може надати Земля. Однак, незалежно від результатів, об'єднання є неминучим. Ми тут занадто довго жили, як уві сні. Пробудити нас можна лише силою.
Дравівіан встав.
– А тепер, – сказав він, – коли вирішилася майбутня доля Землі й Омеги, можу запропонувати вам випити чогось освіжаючого.

Розділ 29

За допомогою начальника поліції Баррент залишив повідомлення на борту наступного корабля, який вирушав до Омеги. У цьому повідомленні він розповів про умови на Землі й закликав до негайних дій. Виконавши доручення Групи, Баррент вирішив зайнятись своїми особистими справами – знайти суддю, який засудив його за нездійснений злочин, і брехливого інформатора, який доніс на нього судді. Він відчував, що коли віднайде цих двох, то зможе пригадати все.
Баррент вирушив нічним експресом до Янгерсту‑на. Події, які призвели до його вислання на Омегу, не давали йому спокою. Він повинен розкрити цю таємницю. Можливо, йому це вдасться зробити в Ягерстуні.
До світанку він вже був на місці. Акуратні ряди будинків на перший погляд виглядали так само, як і в будь‑якому іншому місті. Але для Баррента вони були іншими і до болю знайомими. Він пригадав це містечко, кожен із цих одноманітних будиночків мав для нього свою індивідуальність і своє особливе значення. Баррент народився і виріс у цьому місті.
Ось магазин Гротміра, а через дорогу – будинок Хавенінга, місцевого неперевершеного знавця з оздоблення інтер'єру. А ось тут – будинок Біллі Гавелока. Біллі був його найкращим другом. Вони разом мріяли літати до зірок, а після закінчення школи залишалися добрими друзями – поки Баррента не засудили до висилки на Омегу.
Ось будинок Ендрю Теркалера. А далі – школа, в яку ходив Баррент. Він зміг пригадати шкільні уроки. Згадав, як вони щодня заходили у двері класу для закритих занять, але про що він там дізнавався, згадати не зміг.
Ось тут, біля двох величезних в'язів, відбулося вбивство. Баррент підійшов до цього місця і пригадав, як це сталося. Він йшов додому. Раптом почув крик і озирнувся. Чоловік – це був Ілліарді – біг вулицею і щось кинув на нього. Баррент інстинктивно впіймав цей предмет і побачив, що тримає заборонений законом пістолет. Він підійшов і зазирнув у мертве обличчя Ендрю Теркалера.
Що ж було далі? Якась плутанина. Паніка. Відчуття того, що хтось бачив, як він стояв із зброєю в руці над трупом. Там, наприкінці вулиці, на нього чекав тоді якийсь порятунок, до якого він прагнув.
Барент пройшов туди і впізнав кабінку сповідального робота.
Він увійшов до кабінки. Вона була невеличкою, в повітрі відчувався слабкий аромат. У кімнатці стояв стілець, перед ним миготіла вогниками панель.
– Доброго ранку, Вілле, – сказала йому панель.
Раптове відчуття безпорадності охопило Бар‑рента, коли він почув цей вкрадливий механічний голос. Він пригадав його. Цей майстерно поставлений, безпристрасний голос усе знав, усе розумів і нічого не прощав. Він говорив із Баррентом, слухав його, а потім судив. В уяві Баррента сповідальний робот поставав суддею‑людиною.
– Ти пам'ятаєш мене? – запитав Баррент.
– Звичайно, – відповів сповідальний робот, – ти був одним із моїх прихожан до того, як був висланий на Омегу.
– Це ти мене туди відправив.
– За вчинення вбивства.
– Але ж я не скоїв цього злочину! – вигукнув Бар‑рент, – я цього не робив, і ти, мабуть, це знав!
– Звісно, я це знав. Але мої права й обов'язки суворо визначені. Я засуджую згідно з доказами, а не за інтуїцією. Відповідно до закону сповідальні роботи повинні зважувати лише ті конкретні докази, які їм надаються. Сумнівні випадки витлумачуються на користь звинувачення. Присутність людини на місці вбивства повинна сприйматися як презумпція винуватості.
– Чи були якісь свідчення проти мене?
– Так.
– Хто їх надав?
– Я не можу розкрити його ім'я.
– Ти мусиш це зробити! – наполягав Баррент, – часи на Землі змінюються. Ув'язнені повертаються. Ти знаєш про це?
– Я цього очікував.
– Я повинен знати ім'я інформатора.
Баррент дістав пістолет із кишені і наблизився до панелі.
– Машину неможливо залякати, – нагадав йому сповідальний робот.
– Назви мені ім'я! – вигукнув Баррент.
– Я не повинен цього робити для твого ж блага. Це надто небезпечно. Зрозумій, Вілле...
– Ім'я!
– Гаразд. Ти знайдеш інформатора на Кленовій, 35. Але я не раджу тобі туди йти. Ти загинеш. Ти просто не знаєш…
Баррент натиснув на спусковий гачок, вузький промінь прорізав панель і пронизав заплутану проводку, вогники заблимали і почали згасати, з панелі виплив ледь помітний сивий димок.
Баррент вийшов із кабінки. Він поклав пістолет назад у кишеню і пішов на Кленову вулицю.

* * *

Баррент раніше бував тут. Він упізнав цю вулицю, яка круто піднімалась на пагорб поміж дубами і кленами. Ліхтарі здавалися старими друзями, знайомою була кожна тріщина на тротуарних плитках. Знайомими були будинки. Вони ніби чогось очікували, прихилившись ближче до Баррента, як глядачі в останньому акті драми.
Він стояв перед будинком 35 на Кленовій. Тиша, яка огорнула цей звичайний будинок з білою покрівлею, здалася йому зловісною. Баррент дістав із кишені лазерний пістолет. Він намагався опанувати себе, хоча розумів, що заспокоїтись не вдасться. Баррент пройшов доріжкою, акуратно викладеною плитками, і торкнувся вхідних дверей. Вони відчинились, і він ступив всередину.
У тьмяному світлі лампи Баррент розгледів обриси меблів, полиск картини на стіні, фрагмент статуї на п'єдесталі з чорного дерева. З пістолетом у руці він пройшов у сусідню кімнату.
І впритул наскочив на інформатора.
Вдивляючись в обличчя того, хто стояв перед ним, Баррент все пригадав. У нестримному потоці спогадів він побачив себе маленьким хлопчиком, який заходить у клас для закритих занять. Він знову почув заспокійливий гул машин, побачив заворожуюче приємне миготіння вогників, почув, як вкрадливий механічний голос шепоче йому у вухо. Спочатку цей голос наповнював його жахом, те, що він пропонував, було немислимим. Потім поступово він звикав до голосу і до всіх дивних речей, які відбувались на цих заняттях.
Він навчався . Машини навчали на рівні глибокої підсвідомості. Вони задавали базисні установки поведінки, сплітаючи навіювані схеми з життєвими інстинктами. Машини навчали, потім блокували свідомі знання про ці уроки, і вивчене закарбовувалось у підсвідомості, стаючи частиною особистості людини.
Чому він навчався? Для соціального блага ти повинен бути власним поліцейським і власним наглядачем. Ти повинен прийняти на себе відповідальність за будь‑який злочин, який, можливо, вчиниш. 
Обличчя інформатора незворушно дивилось на нього. Це було власне обличчя Баррента, відбите у дзеркалі на стіні.
Він сам доніс на себе. Того дня, коли він стояв з пістолетом у руці над тілом вбитого, підсвідомі настанови взяли в ньому гору. Він не зміг протистояти презумпції винуватості, видимість вини перетворилася для нього на саму провину. Він зайшов до кабінки робота‑сповідальника, і там, надавши повні й неспростовні свідчення проти самого себе, висунув собі звинувачення на основі ймовірності скоєння злочину.
Сповідальний робот виніс відповідний вирок, і Баррент покинув кабінку. Згідно з настановами, отриманими під час навчання, він взяв сам себе під варту і поїхав до найближчого центру управління свідомістю в Трентоні. Тим часом у нього вже частково розпочався процес амнезії, запущений підсвідомими установками, отриманими на закритих заняттях.
Кваліфіковані фахівці‑андроїди у центрі контролю за думками постарались завершити процес амнезії, знищивши будь‑які залишки його спогадів. Як стандартний захист від можливого відновлення пам'яті, йому прищепили на підсвідомість логічну конструкцію імітації його злочину. Як це вимагалось правилами, конструкція містила також підтекст, який повинен був створити враження про далекосяжну міць Землі.
Коли справа була завершена, Баррент‑автомат вийшов із центру, дістався до стоянки тюремного корабля, увійшов у нього, дійшов до своєї камери, зачинив за собою двері і залишив Землю. Поки він спав, корабель зупинився в контрольно‑пропускному пункті, на борт зайшли охоронці, які розбудили в'язнів для висадки на Омегу...
Тепер, коли Баррент дивився на власне обличчя в дзеркалі, в його свідомості виринув останній із підсвідомих уроків:
Уроки закритих занять особа ніколи не повинна згадувати свідомо. Якщо людина їх усвідомила, вона повинна негайно здійснити акт самознищення. 
Наразі він зрозумів, чому його завоювання Землі виявилось таким простим – тому що насправді він нічого не завоював. Землі не потрібна служба безпеки, бо поліцейський і кат були прищеплені у свідомості кожного. Під зовнішнім покривом сумирної і беззахисної земної цивілізації самоутвердилась цивілізація роботів. І усвідомлення її існування каралося смертю.
І ось у цей момент почалася справжня боротьба за Землю.
Навіяні зразки поведінки, тісно переплетені з простими рефлекторними рухами, змусили Бар‑рента підняти пістолет і спрямувати його собі в голову. Саме про це намагався попередити його сповідальний робот і саме це скренувала дівчина‑мутант. Колишній Баррент, згідно з абсолютним несвідомим підкоренням правилам, повинен був убити себе.
Новий Баррент, загартований Омегою, боровся з цим сліпим поривом. Роздвоєна особистість Бар‑рента боролась сама із собою. Дві половини Баррента боролися за контроль над зброєю, над власним тілом і власним розумом.
Пістолет зупинився за кілька сантиметрів від його голови. Гойднулось дуло. Новий Баррент, омегіанин Баррент, Баррент‑2 повільно відвів пістолет.
Але його перемога тривала недовго. Уроки закритих занять знову почали брати гору, змусивши Бар‑рента‑2 боротись за своє життя з Баррентом‑1, котрий прагнув померти.

Розділ 30

Обох Баррентів, які протистояли один одному, силою уяви підхопило і закинуло через суб'єктивне сприйняття часу до тих стресових моментів у минулому, де смерть чигала поруч, де нетривке життя ледь висіло на волосині, яка щомиті могла урватись. Уява змусила Баррента‑2 заново пережити ці моменти. Але цього разу причиною небезпеки була боротьба із ненависною половиною власної особистості – інформатором Баррентом‑1.

* * *

Баррент‑2 стояв під яскравими лампами на заплямованому кров'ю піску Арени з мечем у руці. Він був учасником Омегіанських ігор. На нього налітав саунус, захищена міцним панциром рептилія. Істота мала обличчя Баррента‑1. Баррент‑2 відсік хвіст чудовиська, і цей хвіст перетворився на три трихо‑модари, кожний розміром із щура, які мали звички скаженої росомахи. У кожного з них було обличчя Баррента‑1. Він знищив дві тварини, а третя вишкірилась і прокусила йому ліву руку аж до кістки. Він вбив її і дивився, як кров Баррента‑1 просочується у вологий пісок...
Троє обідраних чоловіків сиділи, сміючись, на лавці, і дівчина подала йому маленький пістолет.
– Удачі, – сказала вона, – сподіваюся, ви знаєте, як ним користуватись.
Баррент вдячно кивнув, перш ніж помітив, що ця дівчина – не Моера, це була мутантка, яка передбачила його смерть. Він вийшов на вулицю і зіткнувся з трьома Хаджі.
Двох чоловіків він не знав. Третій, Баррент‑1, вийшов уперед і націлив на нього пістолета. Баррент‑2 впав на землю і натиснув на спусковий гачок незнайомої йому зброї. Він відчув, як вона вібрує в руці, і побачив, що голова і плечі Хаджі Баррента‑1 чорніють і розпадаються. Перш ніж він встиг знову прицілитися, з його руки вирвало пістолет. Постріл вмираючого Баррента‑1 зачепив ствол пістолета Баррента‑2.
Він відчайдушно кинувся за зброєю і, поки перекочувався до неї, побачив, що другий чоловік, у якого тепер було обличчя Баррента‑1, старанно прицілюється. Баррент‑2 відчув, як біль пронизав його руку, вже розірвану раніше зубами трихомодара. Йому вдалося застрелити цього Баррента‑1, і затуманеним від болю поглядом він зіткнувся з очима третього чоловіка, тепер також Баррента‑1. Його рука ціпеніла, але він змусив себе натиснути на спусковий гачок...

* * *

«Ти граєш в їхню гру, – застеріг сам себе Бар‑рент‑2, – ситуації, які загрожують смертю, виснажать тебе і, зрештою, вб'ють. Ти повинен не зважати на них, позбавитись їх. Насправді всього цього немає, це все відбувається лише в твоїй уяві…».
Але не було часу думати. Він знаходився у великій круглій кімнаті з високою стелею у підвалі Де‑партаменту юстиції. Це був Суд випробуванням. До нього котилась блискуча чорна машина напівсфери‑чної форми висотою близько чотирьох футів. Вона підкотилась ближче, і у візерунку червоних, зелених і бурштинових вогників він побачив ненависне обличчя Баррента‑1.
Тепер його ворог був у своїй найнебезпечнішій формі, але вона була такою ж фальшивою й умовною, як несправжні сни про Землю. Машина Баррент‑1 випустила тонке щупальце, кінець якого спалахував яскраво‑білим вогнем. Коли вона наблизилась, щупальце сховалось і на його місці з'явилася шарнірна металева рука, яка закінчувалася кинджалом. Бар‑рент‑2 ухилився і почув, як ніж заскреготав об каміння.
«Це тобі лише здається, – сказав собі Бар‑рент‑2, – насправді це не машина і ти не повернувся на Омегу. Це лише половина твоєї сутності, з якою ти борешся, це не що інше, як лише ілюзія смертельної небезпеки».
Але він не зміг цьому повірити. Машина‑Баррент знову під'їжджала до нього, її металевий панцир блищав від брудно‑зеленої речовини, в якій Бар‑рент‑2 відразу впізнав контактну отруту. Він кинувся навтьоки, намагаючись уникнути фатального дотику.
«Насправді не існує жодної небезпеки», – переконував він себе.
Нейтралізатор вилився на металеву поверхню машини, змиваючи з неї отруту. Машина спробувала протаранити його. Баррент з останніх сил намагався її відіпхнути, але вона тиснула на нього з неймовірною силою, і він відчував, як вгинаються ребра.
«Це все відбувається не насправді! Ти дозволяєш своїм умовним рефлексам довести тебе до смерті! Ти не на Омезі! Ти на Землі, у власному будинку, дивишся у дзеркало!»
Але зненацька він відчув справжній біль – начебто цілком реальна металева рука вгатила його в плече. Баррент відскочив.
Жахливим було не лише те, що він умирав. Найгірше, що Баррент вмирав занадто рано – перш, ніж зміг попередити омегіан про страшну небезпеку, вкорінену глибоко у їхній власній свідомості. Він нікому не встиг розповісти про катастрофу, яка може спіткати будь‑яку людину, котрій вдасться відновити свої спогади про Землю. Наскільки Баррент міг здогадуватись, ніхто досі не залишився живим, пройшовши через це. Якби він наразі встояв, можна було б вжити якихось запобіжних заходів, знайти засіб протидіяти цьому.
Баррент підвівся на ноги. Вихована змалечку соціальна відповідальність зараз допомагала йому. Він не міг дозволити собі померти тепер, коли його знання були критично важливими для Омеги.
«Це все не насправді», – повторив він собі, коли машина‑Баррент обернулася, набрала швидкості і кинулася до нього. Він змусив себе дивитись крізь машину і усвідомлювати, що це його хвора уява під впливом навіяного колись у закритому класі уроку створила цього монстра.
«Це не справжня машина».
Він нарешті повірив у це...
І вдарив кулаком у ненависне обличчя, відображене у металі.
Його засліпив нестерпний біль, а потім він втратив свідомість. Коли Баррент прийшов до тями, він був сам у власному будинку на Землі. Рука і плече боліли, кілька ребр, здавалося, були зламані. На лівій руці зяяли рани від укусу трихомодара.
Але свою праву закривавлену руку він порізав тоді, коли розбив дзеркало. І зруйнував цим Баррента‑1 – остаточно і назавжди.

ОМЕГА
РЕЛІГІЯ:
КУЛЬТ ЗЛА
ЗАДОВОЛЕННЯ:
ЗАХОПЛИВЕ ПОЛЮВАННЯ ЗА ЛЮДСЬКОЮ ЗДОБИЧЧЮ
СТАТУС:
ПІДВИЩУЄТЬСЯ З КОЖНИМ ЗДІЙСНЕНИМ УБИВСТВОМ
СЕРЕДНЯ ТРИВАЛІСТЬ ЖИТТЯ:
ТРИ ЗЕМНІ РОКИ
«ВИ ВСІ ЗЛОЧИНЦІ. ТОМУ ЛЮДСТВО ВІДКИНУЛО ВАС І ВІДПРАВИЛО У СВІТ, ДЕ ПАНУЮТЬ ЛЮДИ ВАШОГО ШТИБУ. ТУТ ВИ МОЖЕТЕ СКЛАДАТИ СВОЇ ВЛАСНІ ПРАВИЛА І ПОМИРАТИ ЗА НИМИ...»